Pôvodná publikácia

Daniel Šustek. Potulky svetom. Osveta. Martin 1957. 245 s.

Bibliografické poznámky

Zo starého sveta

„V máji 1866 zavolali Daniela Šusteka na „regrutírku“. Na vojnu ho však nevzali; pre akúsi malú chybu na nohe ho klasifikovali ako „schwacher Gänger“ — slabý pešiak. Páni z odvodnej komisie, pravda, netušili, že tento „slabý pešiak“ prejde na vlastných nohách pekný kus sveta.

Mladého Daniela Šusteka tento „ortieľ“ neveľmi zarmútil. I keď azda dúfal, že ako vojak bude mať príležitosť poznať nové kraje v rozličných garnizónach rozsiahlej rakúsko-uhorskej ríše, predsa sa utešil tým, že bude lepšie voľne zájsť si ta, kam bude sám chcieť, než poslúchať uhorské vojenské komando. (…)

V septembri 1868 odchádza cez hlavné mesto Tirolska Innsbruck do Mníchova, odtiaľ cez Štutgart do Štrasburgu a konečne sa ocitá v cieli svojej cesty — v Paríži.

Splnili sa teda vrelé túžby jeho srdca — ako sám doznáva. Je v Paríži, vtedy „najkrajšom svetovom meste“, lenže sám, iba s niekoľkými frankami vo vrecku, medzi cudzími ľuďmi, ktorým nerozumie. „… keby som teraz miesto tej trošky maďarčiny, ktorú som sa ako papagáj v bystrickom podgymnáziu naučil, vedel zatoľko po francúzsky, to by sa mi veru viac zišlo!“ vzdychá si, keď sa márne pokúša dorozumieť s Francúzmi.

Ale o týždeň si už našiel prácu a mladý šuhaj začína s otvorenými očami chodiť po tomto „novodobom Bábeli“. Veľa vecí si všíma, o všetko má záujem. A tu v ňom dozrieva myšlienka, že svoje skúsenosti nenechá si len pre seba, ale sa s nimi podelí so svojimi rodákmi. Píše Danielovi G. Lichardovi, vydavateľovi Obzoru, a nachádza v ňom človeka, ktorý tento jeho úmysel naozaj víta; a tak v nasledujúcich rokoch čitatelia Obzoru nachádzajú vo svojom časopise zaujímavé opisy zážitkov z ciest stolárskeho pomocníka Daniela Šusteka.

U Francúzov obdivuje najmä hrdosť a lásku k národu. Na svojich cestách po Rakúsko-Uhorsku vnímavý mladík videl, že táto krajina, domov rozličných národov, nebola pre každého jej syna rovnako láskavou matkou; pre malé národy, pre ich prostý ľud — a medzi nimi i pre národ slovenský —, bola táto ríša v mnohom macochou. A ešte viac ho bolelo to, že sa našli mnohí Slováci, čo sa z vypočítavosti a zo sebeckých zištných dôvodov neostýchali haniť a zapierať svoj vlastný národ. Tým sú adresované Šustekove slová z Paríža: „Sem poďte, slovenskí odrodilci, aby ste videli, čo znamená milovať svoj národ!“

V Paríži sa Šustekovi finančne dobre neviedlo. Zarábal práve toľko, čo stačil stroviť, ba neraz musel celé dni pracovať o suchom chlebe. Okrem toho ťahalo ho to už ďalej. Lež peniaze potrebné na ďalšiu cestu nemal. Poslal mu ich jeho bývalý majster z Merana, na ktorého sa vo svojej tvŕdzi obrátil. A tak 10. februára 1869 cestuje už Šustek nazad do Tirolska, ale nie cez Nemecko, lež cez švajčiarske mestá Bazilej, Zürich, Sankt Gallen a potom cez Innsbruck do Merana.

Koniec ukážky