Howard Phillips Lovecraft

V HORÁCH ŠIALENSTVA

a iné monštruozity

Sol Noctis
Zvolen 2025

Translation & notes © 2025 Ivan Šebesta

Afterword © 2025 Adam Hambálek

Cover & illustrations © 2025 Marcel Hamza

© 2025 Sol Noctis

ISBN (fyzická kniha) 978-80-99977-32-8
ISBN (epub) 978-80-99977-35-9
ISBN (mobi) 978-80-99977-36-6

Táto elektronická kniha je predmetom autorského práva a nie je voľne šíriteľná.

Úvodná poznámka

„Iba cynik dokáže napísať dokonalý horor, pretože každé veľdielo tohto žánru musí poháňať skrytá démonická sila, ktorá opovrhuje ľudskou rasou a jej ilúziami — ktorá ich chce strhnúť, rozbiť na kusy a vysmiať sa im.“

— H. P. LOVECRAFT¹

Americký autor Howard Phillips Lovecraft (1890–1937) je svetovo uznávaným veľmajstrom hororového žánru. Zbierka V horách šialenstva a iné monštruozity je treťou v zamýšľanej sérii vydavateľstva Sol Noctis, ktoré plánuje vydať celé Lovecraftovo beletristické dielo v slovenčine.

Texty na seba nadväzujú iba veľmi voľne, takže pre čítanie tejto zbierky nie je potrebná znalosť predchádzajúcich.

Príbehy vybral a zoradil prekladateľ, s úmyslom predstaviť autorovu ranú aj neskoršiu tvorbu. Zbierku otvárajú krátke rané poviedky: temný podmorský Chrám, poeovské Psisko, snové Za stenou spánku a málo známa Premena Juana Romera. Nasleduje kompletná šesťdielna séria o morbídnom Reanimátorovi a po nej vrcholné dielo kozmického hororu, výpravná novela V horách šialenstva.

Prekladateľ uvádza každý príbeh krátkym úvodom. Na koniec zbierky sú zaradené poznámky, ktoré slúžia pre lepšie pochopenie textu a jeho historického kontextu. Komentované pasáže sú v Lovecraftovom texte vyznačené číselným indexom.

Za beletristickú časť je zaradená krátka esej o Lovecraftovej politickej filozofii z pera Adama Hambálka.

Vydanie sprevádzajú ilustrácie Marcela Hamzu.

Publikáciu uzatvára príloha s ukážkami historických materiálov, ktoré súvisia s Lovecraftovou tvorbou.

Za pomoc s nájdením správnych slovenských názvov pre prehistorické tvory a taxóny ďakujeme Marekovi Dzurenkovi. Akékoľvek prípadné chyby idú samozrejme na vrub prekladateľovi.

Chrám

(Rukopis nájdený na pobreží Yucatánu)²

Poviedka Chrám, napísaná v druhej polovici roka 1920, nielenže vyčnieva nad ostatné Lovecraftove rané diela svojím rozsahom, ale zároveň symbolizuje jeho prechod k profesionálnej tvorbe: je totiž jeho najstarším textom, ktorý sa (neskôr v roku 1925) objavil v profesionálnom časopise³ bez toho, aby predtým vyšiel v amatérskom periodiku. Spája nadšenie z nových technológií a varovanie pred hrôzami vojny s fascináciou z nepreskúmaných oceánskych hlbín. Je jedným z mála Lovecraftových diel, ktorých protagonistom nie je Američan, ale naopak nepriateľ USA, veliteľ ponorky Nemeckého cisárstva počas prvej svetovej vojny.

Dvadsiateho augusta⁴ 1917, ja, Karl Heinrich, gróf z Altberg-Ehrensteinu,⁵ poručík-veliteľ Cisárskeho námorníctva,⁶ poverený velením ponorky U-29, zverujem túto fľašu so správou Atlantickému oceánu, v polohe mne neznámej, pravdepodobne však neďaleko 20° s. z. š., 35° z. z. d.,⁷ kde na oceánskom dne leží moje znefunkčnené plavidlo. Pristupujem k tomuto kroku, aby som ujasnil isté zvláštne skutočnosti, pretože s najväčšou pravdepodobnosťou odtiaľto nevyviaznem živý a nebudem tak môcť spraviť osobne. Príčiny týchto skutočností sú práve tak neobvyklé, ako sú strašné, a okrem nezvratného poškodenia U-29 súvisia aj s výsostne katastrofálnym spôsobom, ktorým bola zlomená moja železná nemecká vôľa.

V poobedných hodinách 18. júna sme torpédovali britskú nákladnú loď Victory, plaviacu sa z New Yorku do Liverpoolu,⁸ na pozícii 45° 16' s. z. š., 28° 34' z. z. d., o čom sme rádiovou komunikáciou upovedomili spriatelenú ponorku U-61 mieriacu do Kiela.⁹ Posádke sme dovolili uniknúť na člnoch, pretože to skvele dotváralo panorámu scény natáčanej pre archív našej admirality.¹⁰ Loď sa potopila vskutku spektakulárne, čelo ako prvé, pričom korma sa zdvihla vysoko do vzduchu a celý trup sa následne ponoril kolmo k morskému dnu. Naša kamera to celé zaznamenala a mňa len mrzí, že filmový pás s tak úžasnými zábermi sa zrejme nikdy nedostane do Berlína. Následne sme guľometmi potopili záchranné člny a ponorili sme sa.

Keď sme sa po západe slnka opäť vynorili, na hornej plošine ponorky sa našlo telo námorníka, ktorý neobvykle zvieral vonkajšie zábradlie. Utopenec bol mladý, počerný a iste aj veľmi príťažlivý, pravdepodobne Talian alebo Grék, nepochybne člen posádky Victory. Očividne sa chcel zachrániť na plavidle, ktoré potopilo to jeho — a stal sa tak ďalšou obeťou nespravodlivej útočnej vojny, ktorú anglické svine vedú proti našej Otčine.¹¹ Naši muži ho prehľadali a v kabáte mu našli prepodivný kus opracovanej slonoviny, ktorý znázorňoval hlavu mladíka korunovanú vavrínmi. Môj zástupca, poručík Klenze, veril, že tá vec musí byť nesmierne stará a umelecky hodnotná, takže ju mužom vzal a uschoval si ju. Ani jeden z nás si nevedel predstaviť, ako sa niečo tak vzácne mohlo dostať do rúk radového námorníka.

Pri hádzaní mŕtvoly cez palubu došlo k dvom incidentom, ktoré rozrušili našu posádku. Námorník mal zatvorené oči, ale keď muži dovliekli jeho telo k zábradliu, otvorili sa dokorán a mnohí podľahli čudnému sebaklamu, že sa pevne a výsmešne upreli na Schmidta a Zimmera, mužov, ktorí mŕtvolu niesli. Loďmajster¹² Müller, postarší muž, ktorý mal mať viac rozumu — len to by nesmel byť poverčivý hlupák z Alsaska¹³ —, sa na túto predstavu tak veľmi upäl, že sledoval telo vo vode a prisahal, že po ponorení synchronizovane zabralo údmi a odplávalo kamsi smerom na juh. Klenzemu a mne sa také prejavy sedliackej nevzdelanosti ani trochu nepáčili a mužov — s Müllerom na čele — sme za ne prísne pokarhali.

Nasledujúceho dňa nastala nepríjemná situácia v dôsledku indisponovanosti časti posádky. Viacerí muži boli v dôsledku dlhej plavby podráždení a sužovali ich zlé sny. Niektorí sa chovali zmätene a hlúpo, a keď som sa náležite presvedčil, že nesimulujú, oprostil som ich od ďalšej služby. More bolo búrlivé, takže sme klesli do hĺbky mimo dosahu vĺn. Pod vodou sa na palube rozhostil relatívny pokoj, hoci nás neznámy morský prúd, ktorý sme na oceánografických mapách nevedeli identifikovať, začal unášať smerom na juh. Stony chorých mužov boli iritujúce; keďže však nijak zjavne nedemoralizovali zvyšok posádky, upustili sme od prijatia extrémnejších opatrení. Naším plánom bolo ďalej sa zdržiavať v súčasnej polohe, lebo podľa depeší agentov z New Yorku sa naším smerom mal čoskoro plaviť zaoceánsky parník menom Dacia.

More bolo pri podvečernom výstupe na hladinu pokojnejšie. Na severnom obzore sme spozorovali dym z komína vojnovej lode, no naša vzdialenosť a schopnosť ponoriť sa nás uchránila pred nebezpečenstvom. Rozčuľovali nás však reči loďmajstra Müllera, lebo s príchodom noci boli čoraz divokejšie. Skĺzol do opovrhnutiahodne infantilného stavu a vyznával sa z akéhosi svojho preludu, že vraj cez postranné okná videl okolo ponorky plávať mŕtve telá, ktoré naňho upäto hľadeli a hoci boli ohyzdne opuchnuté, spoznával v nich obete nášho nedávneho úspešného zásahu. Tiež povedal, že mŕtvych viedol mladý muž, ktorého telo sme nedávno našli a hodili cez palubu. Boli to príšerné a nenormálne reči, takže sme Můllera vsadili do reťazí a dali ho poriadne zbičovať. Mužov ten trest nepotešil; bolo však nevyhnutné udržať disciplínu. Taktiež sme odmietli návrh lodníka Zimmera, ktorý žiadal hodiť nájdenú slonovinovú hlavu späť do mora.

Dvadsiateho júna lodníci Bohm a Schmidt, deň predtým chorí, prepadli úplnému šialenstvu. Ľutoval som, že nemáme na palube lekára, pretože nemecké životy sú nesmierne cenné — neustále blúznenie o strašnej kliatbe však tak veľmi podkopávalo morálku, že sme museli pristúpiť k drastickým krokom. Posádka to prijala s nevôľou, no zdalo sa, že Müllerovi to zatvorilo ústa a viac už neotravoval. Večer som ho dal prepustiť a on si potom mlčky plnil svoje povinnosti.

Nasledujúci týždeň sme boli všetci veľmi nervózni a skúmali sme obzor, aby nám neunikla očakávaná Dacia. Napätie sa znásobilo po odhalení, že Müller a Zimmer nie sú na palube. Hoci ich nikto nevidel skočiť do oceánu, nepochybne práve tak spáchali samovraždu v dôsledku svojho iracionálneho strachu. Popravde mi odľahlo, že sme sa Müllera zbavili, pretože ostatných znepokojoval dokonca aj svojím mlčaním. Nevyhol som sa dojmu, že muži pred nami radšej držia jazyk za zubami a skrývajú nepriznané obavy. Mnohí boli chorí, nik si ale nedovolil rušiť poriadok. Poručík Klenze bol v dôsledku celkového napätia podráždený a rozrušovali ho aj najmenšie triviality — napríklad húfy delfínov, ktoré sa zhromažďovali okolo U-29 v čoraz väčšom počte, či rastúca sila na juh mieriaceho prúdu, ktorý nebol na našich mapách.

Po čase bolo jasné, že sme Daciu museli minúť. Takéto chyby nie sú neobvyklé a viac nás to potešilo, než sklamalo, lebo sme sa podľa plánu mali konečne vrátiť do Wilhelmshavenu.¹⁴ Napoludnie 28. júna sme obrátili loď na severovýchod a navzdory istým komickým stretnutiam s delfínmi sme boli bezpečne na ceste domov.

O druhej popoludní nás šokovala explózia v strojovni. Nezaznamenali sme predtým žiadnu poruchu strojov ani nedbanlivosť zo strany posádky — nič to však nezmenilo na tom, že loďou otriasol kolosálny výbuch. Poručík Klenze uháňal do strojovne, len aby našiel nádrž s palivom zničenú spolu s väčšinou mechanizmu. Strojári Raabe a Schneider boli na mieste mŕtvi. Naša situácia sa stala skutočne vážnou, pretože hoci sa chemickým regenerátorom vzduchu¹⁵ nestala žiadna ujma a mohli sme stále používať zariadenie pre vynorenie a ponorenie či otvorenie krytu — dokým sme teda mali dosť vzduchu v kompresoroch a energie v batériách —, nemali sme ako poháňať ponorku či riadiť jej smerovanie. Pokúšať sa uniknúť na záchranných člnoch¹⁶ by znamenalo vydať sa napospas nepriateľovi, čo zversky nenávidí náš veľký nemecký národ. Navyše, už od potopenia Victory sme sa nedokázali rádiovo spojiť so žiadnou ponorkou Cisárskeho námorníctva.

Neznámy prúd nás od nehody až do druhého júla neprestajne unášal na juh. Nemali sme žiadny plán a nestretli sme jedinú loď. Ponorku celý čas sprevádzalo množstvo delfínov, čo bolo pozoruhodné vzhľadom na mimoriadnu vzdialenosť, ktorú sme za ten čas prekonali. Ráno druhého júla sme spozorovali vojenskú loď s americkou vlajkou; mužov vtedy zachvátil nepokoj a chceli sa vzdať. Poručík Klenze musel zastreliť lodníka menom Traube, ktorý obzvlášť nástojčivo trval na tak potupnom, nenemeckom skutku. Posádka sa potom načas utíšila a stihli sme sa ponoriť skôr, než si nás všimli.

Nasledujúce poobedie sa na južnom obzore objavil veľký kŕdeľ čajok a oceán sa hrozivo rozbúril. Zatvorili sme kryt a čakali na ďalší vývoj, len aby sme zakrátko zhodnotili, že sa musíme ponoriť, pretože inak by nás mohli prevrhnúť dvíhajúce sa vlny. Dochádzala nám elektrina aj vzdušný tlak, a preto sme sa snažili vyhnúť zbytočnej spotrebe našich stenčujúcich sa zdrojov — teraz sme však nemali na výber. Neklesli sme príliš hlboko, takže po pár hodinách a utlmení búrky sme opäť vystúpili na hladinu. Vtedy sa však objavil ďalší vážny problém: loď nereagovala na naše riadenie a ani zvyšky funkčného mechanického zariadenia nás nedokázali dostať z problémov. Proste sme zostali uväznení pod hladinou. Muži sa prepadávali stále hlbšie do osídel strachu a niektorí začali znova mrmlať o slonovinovej soške v kajute poručíka Klenza — upokojil ich až pohľad do hlavne automatickej zbrane. Navalili sme im práce, koľko sme len mohli, a nechali ich babrať sa do poškodených strojov, vediac, že ich aj tak nedokážu opraviť.¹⁷

Klenze a ja sme spali v rôznom čase. Počas môjho spánku, asi o piatej ráno štvrtého júla, sa rozpútala vzbura. Šesť zvyšných námorníkov — tie svine! — už považovalo všetko za stratené a zúrilo, že sme sa pred dvoma dňami nevzdali americkej lodi. Prepadli úplnému besneniu, nadávali a všetko ničili — revali ako tupé zvieratá, ktorými aj boli — a bez rozdielu devastovali mechanické i sociálne zariadenie, vrieskali nezmysly o prekliatej slonovinovej soške a mŕtvom počernom mladíkovi, ktorý si ich obzeral a potom odplával. Poručík Klenze bol ako ochromený a nedokázal ich zastaviť — čo iné sa od toho zženštilého Porýnčana¹⁸ dalo čakať? Zastrelil som všetkých šiestich, lebo to bolo nevyhnutné, a postaral som sa o to, aby žiadny neprežil.

Telá sme vypustili cez dvojitý kryt a zostali sme na U-29 sami. Klenze sa zdal veľmi nervózny a utápal sa v alkohole. Dohodli sme sa, že zostaneme nažive tak dlho, ako budeme môcť, spoliehajúc sa na stále dosť veľké zásoby jedla a chemické zdroje kyslíka, ktoré našťastie unikli vyčíňaniu tých vzbúrených svíň. Kompasy, hĺbkomery a iné nástroje však boli nenávratne zničené, takže sme našu polohu mohli už len hádať podľa našich hodiniek, kalendára a predpokladanej sily prúdu, pričom odhady sme korigovali podľa objektov, ktoré sme náhodne zazreli cez postranné okná či ďalekohľad z veliteľskej veže. Našťastie sme mali ešte dostatok batérií na poháňanie vnútorného osvetlenia a vonkajšieho svetlometu. Pravidelne sme svietili po okolí, no nevideli sme nič než delfíny plávajúce v smere prúdu, ktorý nás unášal. Tie delfíny vo mne vzbudili vedecký záujem, pretože bežný Delphinus delphis je veľrybotvarý cicavec, čo dýcha vzduch, no ja som jedného z nich videl plávať po našom boku takmer dve hodiny a ani raz sa za ten čas nevynoril.¹⁹

Ako ubiehal čas, prúd nás unášal stále ďalej na juh a loď klesala stále hlbšie a hlbšie. Začali sme si všímať podmorskú faunu a flóru; čítali sme si o nich v knihách, ktoré som si vzal so sebou pre vyplnenie voľného času. Nemohol som však prehliadnuť nedostatočné vedecké povedomie môjho spoločníka. Jeho myslenie nebolo pruské²⁰ a často sa oddával bezcenným predstavám a špekuláciám. Skutočnosť našej blížiacej sa smrti naňho zaujímavo doľahla a často sa modlil v ľútosti nad mužmi, ženami a deťmi, ktoré sme poslali ku dnu; akoby zabudol, že všetko vykonané pod vlajkou Nemecka je vznešené a slávne! Po čase bol už viditeľne nesvoj, hodiny hľadel do tváre slonovinovej sošky a splietal fantastické príbehy o veciach stratených a zabudnutých v mori. Občas som to poňal ako psychologický experiment a sledoval jeho blúdiacu myseľ, počúvajúc jeho nekonečné recitovanie poézie a príbehov o potopených lodiach. Bolo mi ho ľúto, lebo vždy ma bolí pohľad na trpiaceho Nemca — nebol to však dobrý spoločník na ceste k smrti. Ja som bol na seba naopak hrdý, lebo som vedel, že Otčina si bude ctiť moju pamiatku a vychová z mojich synov mužov, ako som ja.

Deviateho augusta sme zazreli oceánske dno a poriadne si naň posvietili svetlometom. Bola to veľká zvlnená rovina, posiata chaluhami a ulitami malých mäkkýšov. Tu a tam boli slizké predmety prazvláštnych tvarov, celé pokryté riasami a vápenatými výčnelkami; podľa Klenza to museli byť rozorvané trupy prastarých lodí. Miatol ho akýsi útvar z tvrdej horniny, ktorý vyčnieval z dna, na svojom najvyššom mieste asi štyri stopy vysoký a dve stopy hrubý,²¹ pričom jeho ploché, hladké bočné strany sa pozvoľna dvíhali a stretávali vo veľmi tupom uhle. Povedal som, že to musí byť vrch skaly, ktorá je z väčšej časti ukrytá pod zemou; Klenze však namietal a tvrdil, že na tom videl rytiny. Po chvíli dostal triašku a akoby v strachu sa od toho výjavu odvrátil; svoje správanie vyhýbavo vysvetľoval tak, že naňho doľahla nesmiernosť, temnota, odľahlosť, staroba a záhadnosť týchto oceánskych priepastí. Bol unavený; mňa však nemecký duch neopustil a rýchlo som si všimol dve veci: jednak že ponorka U-29 úžasne znáša ohromný morský tlak, a jednak že okolo nás stále plávajú tie podivné delfíny, hoci by to v týchto hlbinách podľa prírodovedcov ani zďaleka nemalo byť možné. Zistil som tak, že som vo svojich výpočtoch precenil našu hĺbku; no i tak sme museli byť dosť hlboko a tieto fenomény boli vskutku pozoruhodné. Z pozorovania morského dna som mohol odhadnúť rýchlosť, ktorou nás morský prúd unášal na juh — a utvrdil som sa, že bola zhruba rovnaká, ako som už predtým odhadol podľa organizmov míňaných vo vyšších vodách.

Druhého augusta o 15:15 úbohý Klenze celkom zošalel. Bol predtým vo veliteľskej veži a skúmal okolie v žiari svetlometu, keď nato vošiel do knižničnej kajuty, kde som si práve čítal, a prezradil ho už výraz v jeho tvári. Uvediem, čo mi povedal, a zdôrazním slová, na ktoré sám kládol dôraz: „On nás volá! On nás volá! Počujem ho! Musíme ísť!“ Vzal si zo stola svoju slonovinovú sošku, vložil si ju do vrecka a chytil ma za ruku v snahe odviesť ma. Z jeho správania som vydedukoval, že je v akomsi záchvate samovražednej mánie a chce vyjsť z ponorky cez dvojitý kryt. Odtiahol som sa a pokúsil sa ho upokojiť, čím som ho ale len ešte viac popudil a on rozzúrene zvolal: „Poď teraz — nečakaj na neskôr; je lepšie kajať sa a dočkať sa odpustenia, než vzdorovať a byť zatratený!“ Následne som vyskúšal opačnú taktiku a povedal som mu, že šalie a úplne sa mu pomútil rozum. Ani to ním nepohlo a kričal: „Ak šaliem, ó aké milosrdenstvo! Nech sa bohovia zmilujú nad tým, kto vo svojej zaťatosti zostane príčetný! Poď, zošalej aj ty, kým on ešte milosrdne volá!“

Zdalo sa, že tento emočný výbuch uvoľnil akési napätie v jeho mozgu — zakrátko sa totiž upokojil a požiadal ma, aby som dovolil odísť aspoň jemu. Hneď som vedel, ako sa zachovať. Bol to síce Nemec, ale iba Porýnčan a plebejec; navyše bol teraz šialený a potenciálne nebezpečný. Ak by som vyhovel jeho požiadavke, okamžite by som sa zbavil niekoho, kto mi bol už skôr hrozbou než spoločníkom. Požiadal som ho, aby mi pred odchodom nechal svoju slonovinovú sošku; na čo sa mu ale z hrdla vydral tak obludný smiech, že svoju žiadosť som už nezopakoval. Spýtal som sa ho ešte, či nechce svojej rodine v Nemecku nechať nejaký dar na pamiatku alebo prameň vlasov pre prípad, že budem zachránený, no opäť z neho iba vyrazil ten podivný smiech. Vyliezol teda po rebríku, kým ja som prišiel k pákam a s dostatočným časovým odstupom som obslúžil stroje, ktoré poslali Klenza na smrť. Vrátil som sa a keď som sa presvedčil, že už nie je na lodi, vo svetle svetlometu som začal skúmať okolie ponorky a hľadať jeho telo; chcel som si totiž overiť, či ho tlak vody rozmliaždi, ako by teoreticky mal, alebo či naň nebude mať vplyv, podobne ako nemal ani na tie podivné delfíny. Nezazrel som ho však, pretože delfíny sa zvláštne zhlukli okolo veliteľskej veže.

Večer som ľutoval, že som si z Klenzeho vrecka ľsťou včas nevzal jeho slonovinovú sošku, lebo spomienka na ňu ma stále fascinovala. Nemohol som zabudnúť na tú mladú, nádhernú tvár korunovanú vavrínom, hoci umenie mi inak ani zďaleka nie je blízke. Taktiež ma mrzelo, že som sa nemal s kým rozprávať. Tú noc som dobre nespal a rozmýšľal som nad svojím blížiacim sa koncom. Vedel som, že moja šanca na záchranu je minimálna.

Nasledujúceho dňa som vyšiel do veliteľskej veže a ako obvykle začal skúmať okolie v žiare svetlometu. Severný výhľad bol zhruba rovnaký ako za posledné štyri dni, po ktoré sme už videli dno; všimol som si však, že prúd unáša ponorku podstatne menšou rýchlosťou. Otočil som svetlomet na juh a zbadal, že oceánske dno sa predo mnou náhle zvažuje nadol ostrým svahom, na ktorom sa miestami nachádzali zvláštne pravidelné kamenné bloky, akoby rozmiestnené podľa nejakého väčšieho plánu. Ponorka neklesla na úroveň hlbšieho dna okamžite; aby som niečo videl, musel som namieriť svetlomet takmer kolmo nadol. Kvôli náhlosti zmeny sa odpojil jeden kábel, čo si vyžiadalo niekoľkominútovú opravu; nakoniec sa mi však svetlomet podarilo znovu spustiť a ten zaplavil podmorské údolie podo mnou osvetľujúcou žiarou.

Nezvyknem prepadať emóciám, no po uzretí toho, čo odhalili lúče svetla, som zostal v nemom úžase. Pravda, ako muž vychovaný v najlepšej pruskej kultúre som nemal ani čo žasnúť, lebo geológia a tradícia nás svorne učia o veľkých posunoch oceánov a kontinentov. Uzrel som totiž rozľahlú a hustú spleť zrútených budov v rôznych štádiách zachovalosti, pričom všetky boli postavené v rovnakom, hoci historicky nezaraditeľnom architektonickom slohu. Väčšina bola zrejme z mramoru a v žiari svetlometu sa ligotala bielym leskom. Bolo to rozľahlé mesto na dne úzkej rokliny, nad ktorým sa na ostrých svahoch skveli mnohé oddelené chrámy a vily. Strechy budov boli prepadnuté a stĺpy zlomené, no napriek tomu všetkým prestupoval nezmazateľný duch antickej krásy.

Ponorka sa vznášala nad samotnou Atlantídou,²² ktorú som až do tej chvíle považoval za obyčajný mýtus, a zočiac ju na vlastné oči, okamžite som sa nadchol predstavou jej prebádania. Pri bližšom pohľade som si všimol zvyšky kedysi nádherných terás, ako aj kamenných a mramorových mostov či hrádzí — dnom rokliny teda určite kedysi pretekala rieka. Vo svojom zanietení som sa stal bezmála takým sentimentálnym idiotom, akým bol nebohý Klenze, a prineskoro som si všimol, že morský prúd tiahnuci na juh sa úplne zastavil, takže ponorka U-29 už pozvoľna klesala do potopeného mesta, podobne ako keď sa lietadlo pomaly znáša k pristávacej ploche. Tiež som si iba s oneskorením uvedomil, že húfy nezvyčajných delfínov zmizli.

Ponorka asi o dve hodiny dopadla na vydláždené námestie blízko skalnatého úbočia rokliny. Na jednej strane som mal celé mesto, strmo sa skláňajúce z námestia dole ku korytu starej rieky; a na druhej strane, v zarážajúcej blízkosti ponorky, stála bohato zdobená a dokonale zachovaná fasáda majestátnej budovy, očividne chrámu, celá vytesaná z tvrdého kameňa. Mohol som iba hádať, aké stavebné techniky sa kedysi uplatnili pri stavbe tohto titanského²³ monumentu. Ohromná fasáda za sebou zrejme ukrývala jeden celistvý prázdny priestor, čomu nasvedčovali aj mnohé ozrutné obloky, rozmiestnené od seba s veľkým odstupom. V strede zívala veličizná otvorená brána, ku ktorej sa dvíhalo úžasné schodisko a obklopovali ju znamenité nástenné rytiny, ktorých motívy pripomínali starogrécke zobrazenia bakchanálií²⁴ na reliéfoch.²⁵ Najvýraznejšie však boli veľké stĺpy a vlys,²⁶ všetko to dekorované nevýslovne nádhernými rytinami, ktoré očividne zobrazovali idealizované pastierske scény či procesie²⁷ kňazov a kňažiek držiacich rôzne rituálne predmety pri obradoch uctievania žiariaceho boha. Umenie bolo fenomenálne a pripomínalo vrcholné helénske²⁸ obdobie; zároveň však bolo čímsi jedinečne svojrázne. Nepochyboval som však, že každý detail toho masívneho diela bol vytesaný do najpanenskejšieho kameňa, aký na našej planéte možno nájsť. Celá fasáda bola zrejme vytesaná priamo do skalnej steny horského úbočia na okraji rokliny; nedokázal som si však predstaviť, aký rozsiahly priestor musel zívať za ňou. Azda tam bola jaskynná sieň či možno systém siení okolo stredového jadra. Našťastie ani vek, ani tlak vody nepoškodil starodávnu grandióznosť tej prestrašnej svätyne — lebo musela to byť svätyňa — a dnes, po mnohých tisícročiach, stále spočívala nedotknutá v nekonečnej noci a tichu na dne oceánskej priepasti.

Nespomínam si, koľko hodín som strávil hľadením na potopené mesto a jeho dómy, klenby, sochy a mosty, nad ktorými dominoval kolosálny chrám vo všetkej svojej kráse a záhadnosti. Hoci som si plne uvedomoval blížiacu sa smrť, predsa ma pohltila zvedavosť a vrhal som lúče svetlometu navôkol v honbe za poznaním. Tak som si všimol ešte mnohé ďalšie detaily, no pri pohľade do zívajúcej brány chrámu som neodhalil nič. Po chvíli som svetlomet vypol, aby som šetril energiu, pretože jeho svetlo bolo už menej jasné než počas predchádzajúcich týždňov. Vyhliadka na stratu svetla ma však akoby zocelila a rozjatrila vo mne túžbu čo najskôr preskúmať tajomstvá podmorského mesta. Práve ja, Nemec, som po nespočetných eónoch²⁹ mal byť prvý, kto bude kráčať jeho stratenými chodníkmi!

Našiel som a vyskúšal si potápačský oblek do hlbokých morských vôd z ťažkého kovu³⁰ a poexperimentoval som s prenosným regenerátorom vzduchu. Vedel som, že nebude ľahké bez pomoci prejsť cez dvojitý kryt, ale spoliehal som sa, že môj vedecký um prekoná všetky prekážky a ja sa skutočne poprechádzam po mŕtvom meste.

Šestnásteho augusta som vyšiel z ponorky U-29 a v ťažkom obleku som prácne kráčal schátranými, blatom upchanými ulicami k prastarej rieke. Nenašiel som žiadne kosti ani ľudské pozostatky, no sochy a mince na mňa volali bohatstvom svojich mnohých archeologicky významných detailov. Nemôžem sa o všetkom podrobne rozpisovať, takže sa obmedzím na vyjadrenie svojej nesmiernej bázne pri pohľade na diela dávnej kultúry, vytvorené v poludní jej slávy, keď sa európski praľudia ešte iba plazili jaskyňami a po brehoch Nílu sa túlali nanajvýš zvieratá. Azda sa tento môj rukopis nájde a navedie niekoho k odkrytiu všetkých záhad, ktoré tu ja môžem len naznačiť. Po prieskume okolia som sa vrátil na ponorku, pretože sa mi začali vybíjať batérie; už vtedy som však bol rozhodnutý na ďalší deň preskúmať kamenný chrám.

Sedemnásteho bola moja túžba poznať tajomstvo chrámu ešte neodbytnejšia, no spolu s ňou prišlo trpké sklamanie po zistení, že materiály potrebné na dobitie prenosného svetla padli za obeť vyčíňaniu tých vzbúrených svíň. Lomcoval mnou prudký hnev, no moja nemecká obozretnosť mi nedovolila vybrať sa do čiernočiernych útrob chrámu bez prípravy; mohli byť totiž brlohom nejakého neopísateľného podmorského monštra či labyrintom chodieb, z ktorých by som bez svetla nikdy nevyblúdil. Mohol som jedine namieriť na chrám slabnúci svetlomet z veliteľskej veže, vyjsť k nemu po schodoch a študovať rytiny na jeho fasáde. Stĺp svetla vchádzal do chrámu cez bránu v nahor mieriacom uhle a ja som nakukol dnu, ale bolo to márne. Nebolo vidieť ani strop, a hoci som si palicou overil pevnosť podlahy a spravil jeden či dva kroky dovnútra, zachádzať ďalej sa mi zdalo príliš riskantné. Navyše, vtedy som prvýkrát v živote zažil pocit skutočného desu. Začal som si uvedomovať zdroj niektorých Klenzových podivných nálad, lebo chrám ma priťahoval stále viac, hoci ma z jeho priepastnej temnoty zároveň popadala rastúca slepá hrôza. Vrátil som sa do ponorky, vypol svetlá a sadol si, aby som premýšľal v tme. Svetlom som musel šetriť pre prípady núdze.

Sobotu osemnásteho som prebdel v úplnej temnote, trýznený myšlienkami a spomienkami, ktoré takmer zlomili moju nemeckú vôľu. Klenze zošalel a skonal skôr, než mohol vidieť tento zlovestný zvyšok ohavne dávnej minulosti, a radil mi nasledovať jeho príklad. To mi osud nechal rozum iba preto, aby ma vlákal do konca strašnejšieho a nemysliteľnejšieho než všetky ľudské predstavy? Moje nervy boli očividne napnuté na prasknutie a musel som odháňať takéto slabošské myšlienky.

V sobotnú noc som nemohol spať; nedbal som na budúcnosť a zapol som svetlo. Štvalo ma, že elektrická energia sa mi zrejme minie oveľa skôr než vzduch či jedlo. Začal som rozmýšľať nad samovraždou a skusmo som si poťažkával automatickú pištoľ. Nadránom som musel zaspať pri zapnutom svetle, lebo som sa zobudil včera večer v temnote a zistil, že batéria je vybitá. Zapálil som niekoľko zápaliek a horko oľutoval neprezieravosť, s ktorou sme už dávno minuli pár zostávajúcich sviečok.

Potom dohorela posledná zápalka, ktorú som sa odvážil premárniť, a zostal som v úplnej tme. Ako som rozmýšľal nad svojím neodvratným koncom, v mysli som si prechádzal minulé udalosti — a vtedy vo mne vyplával dosiaľ utlmený dojem, z ktorého by sa niekto slabší a poverčivejší na mieste rozochvel. Uvedomil som si, že žiariaceho boha na nástenných rytinách kamenného chrámu som už niekde videl. To jemu patrila tá tvár na slonovinovej soške, čo mŕtvy námorník priniesol z mora a nebohý Klenze ju moru vrátil!

Táto náhoda ma jemne vyviedla z miery; strach sa ma však nezmocnil. Iba človek so zaostalou mysľou by si vysvetľoval neobvyklé a komplexné javy čímsi nadprirodzeným. Iste to bola zvláštna zhoda okolností; mal som však dosť rozumu, aby som si hneď nespájal oddelené udalosti či hľadal prízračnú spojitosť medzi potopením Victory a našimi neskoršími nešťastiami. Potreboval som si ešte odpočinúť, užil som sedatívum a zaistil si tak poriadny spánok. Moja nervozita sa premietla aj do mojich snov a zdalo sa mi, že počujem plač topiacich sa ľudí a vidím utopencov cez postranné okná ponorky. Medzi ich bledými tvárami bola aj živá, výsmešne sa škľabiaca tvár mladíka so slonovinovou soškou.

Musím si dobre rozmyslieť, ako opíšem svoje dnešné prebudenie, pretože nie som mentálne v poriadku a skutočnosť sa mi mieša s preludmi. Môj prípad musí byť z psychologického hľadiska veľmi zaujímavý a ľutujem, že ho nemôžem poskytnúť pre štúdium príslušným nemeckým autoritám.³¹ Len čo som otvoril oči, ovládla ma neodbytná túžba navštíviť kamenný chrám. Táto túžba stále silnela, no ja som jej automaticky vzdoroval a primkol sa k akémusi bytostnému strachu, ktorý existoval vedľa nej a tiahol ma opačným smerom. Potom sa mi zazdalo, že v nepriepustnej tme ponorky vidím svetlo, akoby spoza postranného okna obráteného k chrámu prichádzala svetielkujúca žiara. Vzbudilo to moju pozornosť, lebo žiadneho podobne svetielkujúceho tvora z morských hlbín som nepoznal. Než som to mohol preskúmať bližšie, zastavil ma tretí podnet, svojou povahou natoľko iracionálny, že som v tom okamihu prestal veriť svojim zmyslom. Bol to sluchový prelud: rytmický, melodický zvuk akéhosi divokého, a predsa krásneho spevu či chorálového hymnu, ktorý prichádzal zvonka a počul som ho aj cez absolútne zvukotesný trup ponorky. To ma presvedčilo, že nie som psychicky a nervovo v poriadku. Zapálil som pár zápaliek a nalial si hustú dávku roztoku bromidu sodného,³² ktorý ma upokojil a zbavil ma aspoň zvukových ilúzií. Svetielkovanie však nezmizlo a mal som problém potlačiť detinské pudenie ísť k postrannému oknu a hľadať jeho zdroj. Svetlo bolo desivo realistické a zakrátko som vďaka nemu začal rozpoznávať predmety okolo seba, napríklad aj prázdny pohár, z ktorého som vypil bromid sodný a ktorý som krátko predtým v tme vôbec nevidel. Udivilo ma to a podišiel som k poháru, aby som sa ho dotkol, a vskutku som ho cítil aj hmatom. Znamenalo to, že buď je svetielkovanie zvonka skutočné, alebo je môj prelud tak silný a konzistentný, že nemám šancu ho zlomiť. Prestal som mu teda klásť odpor a vyliezol som do veliteľskej veže, odkiaľ som chcel hľadať zdroj zvláštneho svetla. Žeby to ku mne prišla iná nemecká ponorka a s ňou aj možnosť záchrany?

Čitateľ by nič z toho, čo uvediem ďalej, nemal brať ako objektívnu pravdu, pretože opísané veci sa vymykajú prírodným zákonom a ako také nemôžu byť viac než subjektívnymi a neskutočnými výplodmi mojej preťaženej mysle. Po príchode do veliteľskej veže sa ukázalo, že more navôkol je osvetlené oveľa menej, než som čakal. Nikde nebola žiadna fosforescencia vydávaná živočíchmi ani rastlinami a mesto tiahnuce sa dolu svahom k rieke zvierala čiernota. Čo som videl, nebolo úchvatné, groteskné ani strašné, a predsa som kvôli tomu definitívne prestal veriť svojim zmyslom. Z brány a oblokov podmorského chrámu totiž vychádzala plápolavá žiara, akoby v jeho vnútri na oltári horel mocný oheň.

Priebeh ďalších udalostí bol chaotický. Ako som hľadel na prízračne osvetlenú bránu a obloky, pred očami sa mi začali premietať najextravagantnejšie vízie — vízie tak nesvetské, že ich sotva dokážem opísať. Zdalo sa mi, že v chráme vidím predmety — niektoré nehybné, iné v pohybe — a opäť počujem ten neskutočný spev, ktorý som počul už pri prebudení. Najvýraznejšie však boli obavy späté s mladíkom a jeho slonovinovou soškou, ktorej tvár sa na mňa teraz pozerala z chrámového vlysu a stĺpov. Pomyslel som na úbohého Klenza a rozmýšľal, kde len mohlo spočinúť jeho telo so soškou, ktorú si vzal so sebou do mora. Varoval ma, no ja som si jeho varovanie nevzal k srdcu — bol to však precitlivený Porýnčan a zošalel kvôli veciam, ktoré Prus hravo zvládne.

Zvyšok príbehu je prostý. Pudenie vojsť do chrámu sa premenilo na nevysvetliteľný príkaz, ktorému som v konečnom dôsledku nemohol vzdorovať. Ani moja železná nemecká vôľa už nedokázala riadiť moje správanie a mohol som ovládať svoje telo už len v tom, ako uložený príkaz vykonám. Rovnaké šialenstvo asi dohnalo aj Klenza do náručia smrti, keď sa bez potápačského obleku vrhol do oceánu; ja som však Prus a muž rozumu, a podľa toho som sa rozhodol naložiť s poslednými zvyškami svojej slobodnej vôle. Keď mi bolo jasné, že musím ísť von, pripravil som si potápačský oblek, prilbu a regenerátor vzduchu, aby som si všetko zanedlho nasadil. Rozhodol som sa však, že najskôr spíšem toto strohé zhrnutie svojho príbehu v nádeji, že jedného dňa vypláva na svetlo sveta. Rukopis vložím do fľaše, ktorú zverím oceánu pri opustení ponorky.

Nemám strach a nebojím sa ani proroctiev šialeného Klenza. Moje preludy nemôžu byť skutočné, takže sa v dôsledku svojho blúznenia nanajvýš udusím, keď sa mi minie kyslík. Svetlo v chráme je čistá ilúzia a ja sa preň nebudem vzrušovať, ale zomriem v temných a zabudnutých hlbinách hrdo a s hlavou vztýčenou, ako sa na pravého Nemca patrí. Ten démonický smiech, ktorý počujem počas písania týchto riadkov, to nie je nič než halucinácia vyvolaná mojím vysileným mozgom. Nasadím si teda potápačský oblek a odvážne vykročím po schodoch k tej prastarej svätyni — k tomu mlčiacemu tajomstvu neprebádaných vôd a nespočetných vekov.³³

Psisko

Poviedka Psisko pôsobí dojmom literárnej rozcvičky v nespútanej morbidite, a preto sa stretáva s rozporuplným prijatím. Lovecraft už podobne nadneseným štýlom nikdy potom nepísal a sám sa k poviedke neskôr staval kriticky. Pre dej sa nechal inšpirovať návštevou cintorína Holandskej reformovanej cirkvi, na ktorú sa podujal 16. septembra 1922 a z ktorej si odniesol aj nečakaný suvenír: malý kameň z rozpadajúceho sa náhrobku. Poviedku napísal v dňoch bezprostredne nasledujúcich po tejto návšteve a prvýkrát vyšla tlačou vo Weird Tales, čísle z februára 1924, ako vôbec prvý autorov text publikovaný v profesionálnom časopise. Je to taktiež historicky prvý Lovecraftov príbeh, v ktorom sa spomína tajuplný Necronomicon.

I.

V zmučených ušiach mi neprestajne znie vrčanie i pleskot krídel, najmä však nejasný brechot gigantického psiska. Nie je to sen — nie je to, bojím sa, ani šialenstvo —, pretože sa odohralo už primnoho vecí, ktoré mi nedovoľujú utiekať sa k tak milosrdným pochybám. Zo St. Johna³⁴ zostala len znetvorená mŕtvola a jedine ja viem prečo; a zanedlho si vystrelím mozog z hlavy, aby som nedopadol rovnako. Strmhlav nadol temnými, bezhraničnými chodbami záhrobných fantázií rúti sa beztvará čierna Nemezis³⁵ a ženie ma k samovražde.

Nech nám nebesia odpustia našu pochabosť a morbiditu, čo nás priviedli do tak strašného konca! Už nás unavovali banality všedného sveta, kde rýchlo omrzia dokonca aj milenky a cestovanie, takže sme sa so St. Johnom začali rad radom pridávať ku všetkým estetickým a intelektuálnym hnutiam sľubujúcim únik od všadeprítomnej nudy. Okúsili sme hádanky symbolistov³⁶ a vytrženia preraffaelistov,³⁷ no všetko sprvu omamne nové sa časom zunuje a každé nadšenie raz vyprchá. Jedine ponurá filozofia dekadentov nás dokázala trvalo očariť, hoci aj túto lásku sme museli zveľaďovať ustavičným prenikaním do jej čoraz hlbších, diabolských tajov. Baudelaire³⁸ a Huysmans³⁹ nami po čase už ani nepohli, načo nám zostali iba bezprostredné stimuly neobvyklých osobných skúseností a dobrodružstiev. Ich desivá potreba nás nakoniec dohnala k ohyzdným skutkom, o ktorých dokonca aj v terajšom smrteľnom strachu dokážem hovoriť iba s pocitom hanby. Len aby sme sa vytrhli zo stereotypu, uchýlili sme sa k zavrhnutiahodnému vykrádaniu hrobov.

Nemôžem odhaliť detaily našich šokujúcich výprav ani uviesť čo i len čiastočný zoznam najohavnejších trofejí, ktoré sme sťa supy poznášali do nášho bezmenného múzea vo veľkom kaštieli, kde sme bývali sami a bez služobníctva. Naše múzeum vyzeralo veľkolepo a bohorúhačsky; bol to nemysliteľný brloh, v ktorom sme so satanistickým vkusom šialených virtuózov navŕšili celé univerzum desu a rozkladu, len aby sme aspoň trochu podráždili naše rokmi zverstiev otupené zmysly. Bola to tajná miestnosť hlboko, hlboko v podzemí, kde obrovskí okrídlení démoni z bazaltu a ónyxu zvracali zo širokých a rozškľabených papúľ podivné zelené či oranžové svetlo a prívod vzduchu zo skrytých rúr roztancúval červené mŕtvoly vpletené do ťažkých čiernych závesov, aby predvádzali kaleidoskopické čardáše smrti. Rúrami sme si vedeli do miestnosti nahnať pachy, po akých sme práve túžili; niekedy to bola vôňa pohrebných kytíc, niekedy omamné kadidlá východných svätýň s mumifikovanými kráľmi, a niekedy — ako sa len chvejem, keď na to spomínam! — strašný, dušu zmárajúci, dávivý smrad z čerstvo otvoreného hrobu.

Na stenách tej odpornej komnaty sa otvorené sarkofágy s prastarými múmiami striedali s nádhernými, akoby živými telami, dokonale vypchanými a balzamovanými, a tiež s náhrobkami kradmo odnesenými z najstarších cintorínov na svete. Vo výklenkoch boli tu a tam uložené lebky všetkých tvarov a veľkostí, ako aj hlavy konzervované v najrôznejších štádiách rozkladu. Našli by ste tam zahnívajúce, plešaté hlavy slávnych šľachticov, ako aj čerstvé a oslnivo zlaté hlavičky batoliat, čo vyzerali ako živé. Boli tam sochy i maľby a všetky zobrazovali niečo navýsosť ohavné; niektoré boli dielom mojím alebo St. Johnovým. V uzamknutom puzdre z ľudskej kože sme schovávali zbierku neznámych a neopísateľných malieb údajne z Goyovho⁴⁰ štetca; boli tak poburujúce, že slávny majster sa k nim vraj neodvážil hlásiť. Mali sme tam znepokojivé hudobné nástroje, strunové, dychové, plechové i drevené, z ktorých St. John zavše vylúdil disharmónie znamenitej morbidity a kakodaimónskej⁴¹ zvrhlosti; a v množstve vykladaných ebenových vitrín sme vystavovali tú bezpochyby najväčšiu zbierku materiálu ulúpeného z hrobiek, akú kedy kto v dejinách ľudskej zvrátenosti a šialenstva dokázal zhromaždiť. Práve o tejto koristi z hrobov nesmiem hovoriť — vďaka Bohu, že som ju všetku zničil predtým, než mi napadla spásna myšlienka na samovraždu!

Pamätihodné boli všetky naše lúpežné výpravy, na ktorých sme vlastnoručne zozbierali naše neopísateľné poklady. Neboli sme žiadni treťotriedni vykrádači, ale umelci — pracovali sme iba za správneho duševného rozpoloženia, počasia, rázu krajiny, ročného obdobia a mesačného svitu. Tieto kratochvíle boli našou najvyberanejšou formou estetického sebavyjadrenia a ich technickým detailom sme venovali úzkostlivú pozornosť. Nevhodná hodina, rušivé osvetlenie či nevhodný stav pôdy mohli celkom zničiť naše estetické vyžitie sa v exhumácii ktoréhosi ominózneho, vyškľabeného tajomstva zeme. Naša honba za pitoresknými scenériami a bezprecedentnými zážitkami bola ako blúznivá horúčka — ako neukojiteľný hlad. Výpravy vždy viedol St. John a to on nás doviedol na to groteskné, prekliate miesto, kde sa na nás oboch prisala ohavná a neodvratná skaza.

Ako nám len napadlo ísť na ten strašný cintorín v Holandsku? Marí sa mi, že nás inšpirovali ponuré klebety a legendy, príbehy o mužovi pochovanom pred piatimi storočiami, ktorý rovnako ako my vykrádal hroby a z jedného majestátneho mauzólea si vraj odniesol vec ohromnej moci. V týchto posledných okamihoch môjho života sa mi v mysli vynára spomienka na tú scénu — bledá jesenná luna žiarila nad náhrobkami a kreslila nemysliteľne dlhé tiene; dokrútené stromy sa mrzuto skláňali k zemi a k dopukaným kamenným doskám; légie zvláštnych, kolosálnych netopierov poletúvali na pozadí luny; veža starobylého, brečtanom obrasteného kostola sa zabodávala do sinavej oblohy sťa ozrutný prízračný prst; svetielkujúci hmyz vo vzdialenom rohu pripomínal mihotavé sviečky na hrobe pod tismi; páchla tam pleseň i hnijúca zeleň a boli tam aj mnohé ďalšie, ťažko opísateľné veci, čo nežne splývali s nočným vetrom, vejúcim od ďalekých slanísk a oceánov; a to najhoršie zo všetkého — z diaľky sa ozýval hrubý, dunivý brechot akéhosi gigantického psiska, ktoré sme nikdy nevideli a netušili sme, odkiaľ prichádza. Keď sme však začuli ten ďaleký brechot, striasli sme sa, pretože v nás vyvolal spomienku na príbehy rozprávané miestnymi sedliakmi. Vraveli, že ten, koho sme hľadali, bol pred storočiami nájdený práve na tomto mieste, roztrhaný a znetvorený pazúrmi a tesákmi akéhosi bezmenného zvieraťa.⁴²

Pamätám si, ako sme zaborili lopaty do vykrádačovho hrobu a ako nás vzrušoval obraz, v ktorom sme pózovali s bledou, na nás zahľadenou lunou; stáročným hrobom, strašnými tieňmi, grotesknými stromami, obrovskými netopiermi, starobylým kostolom, tancujúcimi svetluškami, choroboplodnými plynmi derúcimi sa z prastarej zeme, nežne zavýjajúcim severákom a podivným, sotva počuteľným brechotom, ktorý sa ozýval bohvie odkiaľ a popravde sme si jeho objektívnou existenciou ani neboli istí. Potom sme vo vlhkej pôde narazili na čosi tvrdšie; bola to podlhovastá drevená rakva, ktorej povrch počas stáročí nerušeného odpočinku skamenel. Bola neuveriteľne tvrdá a hrubá, no nakoniec sa nám ju podarilo otvoriť a očami sme hltali jej vnútro.

Hoci rakvu pochovali pred piatimi storočiami, zachovalo sa mnoho, úžasne mnoho jej obsahu. Kostra bola polámaná na miestach, kde stisk zvieracích čeľustí spôsobil smrteľné zranenia, no inak držala pohromade prekvapivo dobre a my sme sa ukájali pohľadom na čisto bielu lebku, dlhé, silné zuby a prázdne očné jamky, v ktorých kedysi blčal hlad po mŕtvolách tak podobný tomu nášmu. Na hrudnom koši bol položený talizman zaujímavého a exotického vzhľadu; nebožtík ho zjavne nosil ako náhrdelník. Bola to podivne tvarovaná soška skrčenej okrídlenej šelmy či azda sfingy s tvárou pripomínajúcou psiu; bola vyrytá starým orientálnym štýlom z malého kusu zeleného nefritu. Výraz v tvári beštie bol krajne odpudivý, lebo sa v nej zračili smrť, zverskosť a zlovôľa. Po obvode základne bol nápis v písme, ktoré sme ja ani St. John nevedeli stotožniť; a zospodu, sťa otlačok pečate tvorcu, bola vyrytá groteskná a desivá lebka.

Okamžite po zočení talizmanu sme vedeli, že sa musí stať súčasťou našej zbierky; že aj sám by bol uspokojivým úlovkom z tohto stáročného hrobu. Túžili sme po ňom ešte pred tým, než sme si bližšie prezreli jeho kontúry, a keď sme sa naň zadívali pozornejšie, zistili sme, že nám vskutku nie je celkom neznámy. Čitatelia príčetnej literatúry a znalci pozemského umenia by ho samozrejme nikdy nespoznali; my sme však vedeli, že ide o vec spomínanú v zakázanom Necronomicone šialeného Araba Abdula Alhazreda⁴³ — že je to hanebný symbol pradávneho kultu vykrádačov hrobov, ktorého pôvod siahal až do nedostupného Lengu⁴⁴ v Strednej Ázií. Bez najmenšej pochybnosti sme spoznali zlovestné rysy, presne ako ich starý arabský démonológ⁴⁵ opísal; rysy, ktoré podľa vlastných slov prekreslil priamo z akéhosi prízračného zjavenia duší, čo za svojho života trápili a hanobili mŕtvych.

Zmocnili sme sa nefritového predmetu a posledným pohľadom sme poctili bielu lebku a jej očné dutiny sťa dve mátožné jaskyne; zaklopili sme veko rakvy a hrob sme znova zakopali. Ako sme uháňali z toho odpudivého miesta s ukradnutým talizmanom v St. Johnovom vrecku, zamarilo sa nám, že kŕdeľ netopierov sa zniesol na nami práve vykradnutý hrob, akoby sa šiel napojiť z akejsi práve uvoľnenej, nesvätej obživy. Jesenná luna ale žiarila matne a bledo a nemohli sme si byť istí tým, čo sme naozaj videli. Na druhý deň sme nastúpili na loď z Holandska do našej domoviny a zdalo sa, že na pozadí počujeme nejasný, vzdialený brechot akéhosi obrovského psiska; možno sa nám to však iba zdalo v smutnom a monotónnom zavýjaní morského vetra.

II.

Neprešiel ani týždeň po našom návrate do Anglicka a už sa začali diať podivné veci. Žili sme ako pustovníci: sami, bez priateľov, dokonca aj bez služobníctva, sme obývali iba pár izieb starobylého kaštieľa uprostred pustého a odľahlého močariska,⁴⁶ kde nám sotvakedy nejaký návštevník zaklopal na bránu. Teraz nás však po nociach začal rušiť čudesný ruch, akoby sa niečo zakrádalo okolo domu a búšilo to na dvere i okná, prízemné i tie na poschodí. Raz sa nám v knižnici zdalo, že veľké čierne telo za oknom zahalilo mesiac a ponorilo celú miestnosť do temnoty; inokedy, že sa z neveľkej diaľky ozýva vrčanie či trepotanie krídel. Snažili sme sa to prešetriť, no nikdy sme nič neodhalili, až sme začali celé to dianie pripisovať našej prepätej predstavivosti, ktorá nás už dlhší čas miatla zdaním nejasného, vzdialeného brechotu, o ktorom sme halucinovali už na cintoríne v Holandsku. Nefritový talizman sme uložili do vitríny v našom múzeu a zavše sme pred ním pálili zvláštne voňajúce sviečky. V Alhazredovom Necronomicone sme sa mnoho dočítali o jeho vlastnostiach, ako aj o vzťahu medzi vykrádačmi hrobov a predmetmi, v ktorých vraj boli lapené ich duše, a to čítanie nás veľmi znepokojilo. Potom sa začali diať veci, ktoré neváham označiť za nadprirodzené.

V noci 24. septembra roku 19— sa ozval úder na dvere mojej komnaty. Myslel som si, že to je St. John, takže som ho vyzval, aby vstúpil; odpoveďou mi však bol iba škrekľavý smiech. Otvoril som dvere, no nikto na chodbe nebol. Prebudil som St. Johna a ten mi povedal, že o ničom nevie a celé dianie ho naľakalo rovnako ako mňa. Tej noci sa nejasný, vzdialený brechot nad močariskom stal zreteľnou a desivou realitou. O štyri dni, keď sme obaja boli v našom tajnom múzeu, ozval sa tichý, opatrný škrabot na jediné dvere miestnosti, za ktorými bolo schodisko vedúce vysoko nahor do kaštieľa. Náš des bol v tej chvíli dvojnásobný, pretože okrem strachu z neznáma sme sa vždy hrozili predstavy, že niekto objaví našu zvrátenú zbierku. Zhasli sme všetky svetlá a podišli k dverám, aby sme ich šmahom otvorili; nato nás ovanul nevysvetliteľný závan vetra a v diaľke sme počuli strácať sa ozvenu čudesnej zmesi šumu, chichotu a zreteľnej vravy. Ani sme sa nepokúšali hádať, či šalieme, snívame alebo halucinujeme. Jednu vec sme si však uvedomili a kvôli nej padli do osídel najčernejšieho strachu — tá zjavne netelesná vrava totiž bez najmenšej pochybnosti bola v holandčine.

Od toho okamihu sme žili už len v rastúcej hrôze a bázni. Väčšinu času sme sa prikláňali k teórii, že obaja spoločne šalieme v dôsledku života plného zvrátenosti; chvíľami nás však bavilo dramatizovať aktuálne dianie a predstavovať si, že sa na nás naozaj rúti akási nezemská skaza. Bizarných fenoménov pribúdalo a bolo ich už primnoho na to, aby sa dali spočítať. Okolie nášho osamelého kaštieľa akoby žilo prítomnosťou zlovoľnej bytosti, ktorej povahu sme sa ani neodvážili hádať, a každú noc sa nad vetristým močiarom ozýval ten démonický brechot, stále bližšie a bližšie, hlasnejšie a hlasnejšie. Potom sme 29. októbra našli pod oknom v knižnici kôpku mäkkej zeme a pás stôp, ktoré sa vymykali akejkoľvek možnosti náležitého popisu. Boli rovnako zarážajúce ako tie hordy netopierov, čo poletúvali okolo prastarého kaštieľa v bezprecedentnom a stále hojnejšom počte.

Hrôza vyvrcholila 18. novembra, keď sa St. John pešo vracal zo vzdialenej železničnej stanice. Všetko nasvedčuje tomu, že ho napadlo akési divé mäsožravé zviera a rozpáralo mu vnútornosti. Jeho krik sa doniesol až ku kaštieľu a ja som stihol dobehnúť na miesto nešťastia práve včas, aby som počul pleskot krídel a videl nejasnú čiernu siluetu na pozadí dvíhajúcej sa, striebornej luny. Než môj priateľ umrel, stihol mi povedať niekoľko posledných slov; jeho reč pochopiteľne nebola veľmi zmysluplná. Iba prerušovane šepkal: „Talizman... tá prekliata vec...“ Potom stratil vedomie a zostalo po ňom len nehybné, znetvorené telo.

Pochoval som ho nasledujúcej polnoci v jednej z našich zanedbaných záhrad; predniesol som nad jeho telom text jedného diabolského obradu, ktorý mal za života veľmi rád. Keď som vyslovil poslednú démonickú vetu, začul som z ktoréhosi odľahlého kúta močiara nejasný brechot, čo akoby patril nejakému ozrutnému psisku. Na oblohe žiaril mesiac, no neodvážil som sa naň pohliadnuť. Potom som zbadal, že matne osvetleným močiarom sa od pahorku k pahorku ženie akýsi ohromný tieň; a iba som zbabelo zatvoril oči a šmaril sa tvárou na zem. Neviem, ako dlho som vzlykal pri rozkopanom hrobe, no nakoniec som roztrasený vstal, dotrmácal sa do domu a bohapusto sa začal klaňať pred vystaveným talizmanom zo zeleného nefritu.

Keďže som mal strach žiť sám v starobylom kaštieli uprostred močiara, odcestoval som na druhý deň do Londýna. Talizman som si vzal so sebou; zvyšok bezbožnej zbierky v múzeu som zapálil a pochoval. Prešli však iba tri noci a opäť som začul ten brechot; a po týždni som po každom zotmení cítil, že ma sledujú zvláštne oči. Jedného večera som sa šiel nadýchať čerstvého vzduchu na Victoria Embankment,⁴⁷ keď zrazu veľký čierny tieň zastrel odraz jednej lampy vo vode. Zadul vietor omnoho silnejší, než je v Londýne obvyklé, a ja som vedel, že čo postihlo St. Johna, čoskoro postihne aj mňa.

Nasledujúceho dňa som talizman zo zeleného nefritu opatrne zavinul do hodvábu a odplával s ním do Holandska. Netušil som, či ma oslobodí, že ho vrátim jeho mĺkvemu majiteľovi; zdalo sa mi však správne vyskúšať čokoľvek, čo sa zdalo aspoň vzdialene logické. Nemohol som s istotou vedieť, čo bolo to psisko zač ani prečo ma prenasledovalo; každopádne jeho prekliaty brechot som určite prvýkrát počul na tom nešťastnom starom cintoríne pri kostole v Holandsku a všetky následné udalosti, vrátane predsmrtného St. Johnovho šepotu, potvrdzovali súvislosť medzi našou kliatbou a krádežou talizmanu. Potom som v hostinci pri Rotterdame s najukrutnejším zhrozením zistil, že náhodní zlodeji ma museli obrať o jedinú vec, ktorej vrátenie ma mohlo zachrániť, a ja som sa razom prepadol do bezodnej priepasti najstrašnejšieho zúfalstva.

Brechot bol tej noci ťaživo hlasný a ráno som sa dočítal, že v najhoršej štvrti mesta došlo k čomusi nesmierne ohavnému. Mestská zberba bola z toho ako v pominutí zmyslov, pretože na dom zlej povesti dopadla červená smrť⁴⁸ nepredstaviteľne horšia než najväčšie zverstvá, čo tam mali v živej pamäti. V špinavom brlohu obývanom tou najpodradnejšou spodinou a zlodejmi došlo k masakru: celú rodinu tam na kusy roztrhalo neznáme zviera, ktoré po sebe nenechalo jedinú stopu; svedkovia v okolí však po celú noc počuli okrem obvyklého spitého bľabotu aj nejasný, ustavičný brechot, ktorý akoby patril obrovskému psisku.

Tak som sa znova ocitol na tom prízračnom cintoríne, kde bledá luna nastupujúcej zimy vrhala bohapusté tiene a stromy bez lístia sa zlovestne skláňali k zvädnutej, osrienenej tráve a popukaným kamenným doskám; kde brečtanom obrastený kostol posmešne mieril vežou ako prstom na nevľúdnu oblohu a nočný vietor maniakálne hvízdal od zamrznutých slanísk a studených morí. Brechot tu znel už iba veľmi nejasne a nakoniec celkom ustal, keď som prikročil k prastarému hrobu, ktorý som v minulosti znesvätil; vyplašil som pritom neprirodzene veľký kŕdeľ netopierov, čo vzlietol zo zeme a prapodivne sa rozlietal navôkol.

Neviem, prečo som sa postavil rovno pred hrob; azda aby som sa pomodlil, či aby som pochovanej bielej kostre drmolil šialené ospravedlnenia a prosíkal o odpustenie. Nech už bol môj dôvod akýkoľvek, chytil som rýľ a zaboril ho do zamrznutej pôdy, v zúfalstve, ktoré bolo sčasti moje a sčasti vychádzalo z vôle, ktorá bola mimo mňa a ovládala ma. Výkop šiel ľahšie, než som čakal, hoci ma na chvíľu vyrušila neobvyklá udalosť; z chladnej oblohy sa ku mne zniesol vyziabnutý sup⁴⁹ a začal zúrivo ďobať do rozkopanej zeme, kým som ho nezabil dobre miereným úderom rýľa. Potom som sa konečne prepracoval k skamenenej podlhovastej debne a zdvihol jej vlhké, nitrokalitom⁵⁰ pokryté veko. A to bol posledný racionálny čin v mojom živote.

Pretože na skrčenej kostre v tej stáročnej rakve driemali obrovské, šľachovité netopiere, ktorých bolo toľko, že takmer zakrývali mŕtvolu pod sebou. Tá nebola bieločistá a nehybná ako minule, ale pokrývala ju zaschnutá krv a kusy vyrvaného, cudzieho svalstva a vlasov. Jej svetielkujúce očné jamky sa na mňa škľabili vedomým úškrnom a ostré pazúry na prstoch, ktorými prúdila krv, sa skrúcali radostným očakávaním mojej blížiacej sa záhuby. A keď sa z jej rozškerených úst vydral hlboký, výsmešný brechot sťa z hrdla obrovského psiska, všimol som si, že vo svojich pokrútených, krvavých pazúroch drží ten osudný talizman zo zeleného nefritu. Zočiac to, dokázal som iba zvresknúť a idiotsky ujsť; môj vreskot však po pár krokoch prešiel do výbuchov hysterického smiechu.

Šialenstvo plachtiace na hviezdnom vetre... pazúry a tesáky po stáročia ostrené na mŕtvolách... mokvajúca smrť obkročmo letiaca na netopierích bakchanáliách, čo vyrážajú z čiernoty ruín pochovaných Belialových⁵¹ chrámov... A teraz, keď brechot tej mŕtvej obludy bez vlastného svalstva znie stále hlasnejšie a hlasnejšie — keď kradmé vrčanie i pleskot blanitých krídel je stále bližšie a bližšie —, siaham po revolveri s úmyslom vystreliť si mozog z hlavy do zabudnutia, ktoré jediné mi môže byť únikom pred nepomenovaným a nepomenovateľným.

Koniec ukážky