Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Bájeslovný kalendář slovanský

Ignác Jan Hanuš

Copyright © 2024 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2024 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Bohumil Kosa, Tibor Várnagy, Anna Studeničová, Henrieta Lorincová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1049-9

￼

Pôvodná publikácia

Ignác Jan Hanuš. Bájeslovný kalendář slovanský. Nakladatelé: Kober & Markgraf. Praha 1860. 238 s.

Bibliografické poznámky

Bájeslovný kalendář slovanský čili pozůstatky pohansko-svátečných obřadův slovanských.

Uspořádal I. J. Hanuš.

V Praze 1860.

Nakladatelé: Kober & Markgraf

(prvé I. L. Kober).

Tisk Kat. Jeřábkové.

Předmluva

Hluboko zajisté vnikla doba naše u významnosť, již písně národné, pověsti, přísloví a jiné toho druhu starožitnosti pro národný život do sebe mají; byla by tudíž věc docela zbytečná, obšírně tu mluviti, jak důležité jest, pořádek a původný smysl pozůstatků svátečných obřadů Slovanů pohanských poznati.

Až podnes žije v domácnosti rodin a v soukromnosti dědin slovanských mnohý obřad a obyčej, k němuž lid, původného nejsa sobě více povědom významu, pouhou lne pověrou.

Také pověry, také zvyky národným životem se jevící, jsou duševnému sice na ujmu pokroku, ale vědecké jich objasnění ryzého poznati dává ducha, jenž druhdy za věku pohanského rázně byl hýbal Slovany, uvádějíc nám v pamět nejen starožitnosti Slovanův vůbec, než i bájeslovný jich názor zvláště. Jenom na zevrubné života národného známosti založiti lze jest budoucnou vědu bájeslovnou co na pevném základě zkušebném.

Vydávaje juž r. 1842 ve Lvově svou „Wissenschaft des slavischen Mythus“ nestál jsem, jakby bylo slušelo, na půdě zkušebné, odkud se i sběhnouti musilo, že jsem se tenkráte žádaného nemohl doskoumati konce.

Přes to přes všecko získal jsem spisem tímto mnoho. Nabyl jsem jím přesvědčení, že skoumání bájeslovná na pouhém domyslu osnovati nelze a že mně opáčnou kráčeti jest cestou, mám-li nauce o starožitnostech slovanských a bájesloví slovanskému, jež jsem nyní životu svému hlavným položil účelem, něčím podstatnějším prospěti.

Za touto příčinou sbíral jsem od té doby s neunavenou pílí látky, brzy rady hledaje u svědků dávnověkých, brzy přihlížeje k zvykům samým, až podnes v národě žijícím. Sebrav takto látky dosti hojné pustil jsem se dále, abych na zkušebném svém stanovisku názoru svého u mezích skutečných porozšířil, na dráhu porovnávací, porovnávaje výrazy, zvyky, a obyčeje naše se zvyky a obyčeji nejen ostatních Slovanův než i takých národův, již se nám jednak pokrevností jednak vzděláním příbuznými býti objevují.

Porovnávací mluvozpyt, jejž jsem, pokud mně lze bylo, seznati se vynasnažil, byl mým na této cestě průvodčím.

Taký směr jeví se již spisy mými: „o svěcení výročných svátků starých Slovanů a o jich pozůstatcích mezi námi“ (v Koledě, r. 1852), „literatura příslovnictví slovanského a německého“ (v Praze, r. 1853), „zur slavischen Runenfrage mit besonderer Rücksicht auf die Obotritischen Runenalterthümer, sowie auf die Glagolica und Kyrilica“ (r. 1855 ve Vídni, vydání císařské akademie), „über die altertümliche sitte der angebinde bei Deutschen, Slaven und Litauern“ (Prag 1855), „Svatý Kyryl nepsal kyrilsky, než hlaholsky“ (v Praze 1857, vydání král. české společ. nauk), „der bulgarische Mönch Chrabru“ (r. 1859, ve Vídni, vydání císařské akademie).

K těmto monografiím řadí se i můj kalendář bájeslovný, literatuře národů evropských v této zevrubnosti posud neobvyklý, maje svátečnou staroslovanského života stránku na základě porovnávacího skoumání vylíčiti, ale jen potud, pokud by jím pohanské obyčeje příbuznými a po celé Evropě rozšířenými se objeviti mohly.

Spis tento uveřejnil jsem za dvojím účelem. První můj účel jest, dílem aby kritika, co v něm pravdivého a co mylného, uznala, dílem abych jím jiným skoumatelům starožitností slovanských a německých příčiny k doplňování látky poskytl, nebo není mne tajno, že mnohý významný mrav a obyčej až posud ve známost ani mou ani jiných ještě nebyl vešel.

Druhý můj účel jest, abych na základě látky, již tento můj spis tříbí, přikročiti mohl konečně k soustavě bájesloví slovanského samé.

Že jsem svátečné obřady spůsobem kalendářským, i Němcům neobvyklým, u svém spisu byl uvedl, k tomu mne přiměl ráz těchto obřadů samý. Neboť Slovanům pohanským, svátky svými přírodu samů světícím, bývaly obřady přírodným či živým takořka kalendářem; že jsem ale, obyčejného našich kalendářův pořádku se vzdav, vánocemi — a v „přehledu“ přidaném i svátky k nim pracujícími započal, omluví mne jak úvod tak i spis sám.

Vydej se tedy spisku můj, jenž si po tolika letech i slastí i strastí se mnou sdílel, na cestu svou a hleď si potřebné tobě shovívavosti a laskavého uznání, jestliže jeho vůbec hoden jsi, získati.

V Praze ku konci listopadu 1859.

J. J. Hanuš.

Úvod

Co nyní rokem slunečným jmenujeme, o tom neměli ani jiní pohanští národové ani Slované původně ni pojmu ni slova. Ani toho u nich nebylo, co nyní u nás jsou měsíce, na stálý počet dní vyměřené. Rozeznávaliť ovšem dob časových, znajíce měnu přírodných ůkonův a dobře vědouce, že se tyto v celé přírodě pravidelně navracují. Avšak nedávali jim v určitých jednotlivých dobách se navracovati ni myslí ni slovem. Řídili se ku př. podle toho, jak ptáci přilítali neb odlítali, jak zima neb horko nastávaly, jak dnů přibývalo aneb ubývalo. Tak lid Ruský až podnes si nelibuje udávati měsíce naše kalendářské; drží se raději hlavně buď úkonů přírodných, buď úkonů polných a hospodářských, ustanovuje podle nich své gody (prazniky, svátky).

Měna měsíčných výjevů, novoluní ku př. či úplněk, měna to sama sebou juž tak patrná, byla ovšem i Slovanům známa, ba jméno samo měsíc (men-sis, mon-d) dokazuje u všech téměř národů zřejmě, že měsícem jako měřičem naznačovali staří dobu takovou, v které se novým měsícem luna sama v pravidelných výjevech svých opět jako navracovala, pročež i lunu i dobu jí ukončenou měsícem jmenovali (mond, mon-at). Takových dob, takových měsícův počítalo se od jara k jaru, neb ode zimy k zimě třináct, poněvadž takový měsíc kratší byl našeho.

Vyměření slunečného roku na 12 dob, na 12 měsíců slunečných zdaž vešlo ve Slovanstvo z ciziny (prostředečně z Aegypta? z Babylonie?), zdaž je následkem domácího skoumání, jaké nám později u kněží skutečně viděti jest, není nám známo; jisté jen, že i jména stará roku god t. či godina původně alespoň jiného byla významu, než jsou nyní ku př. u Rusů a Srbů. Rusům a Srbům je až podnes god (hod) tolik co rok, ač Srbové s jinými jižnými Slovany rádi slova godina na místě „rok“ užívají. Původně znamená god dobu jen časovou (pri-god-nyj, pří-hod-ný = příležitý, v-hod-ný), potom dobu slavnou (jako německé hohe zeit, hoch-zeit), pročež i my nyní ještě volněji říkáme hody v množném počtu, než hod. Že i slovo godina dobu jen časovou původně znamenalo, nikoli však rok, dokládá naše slovo hodina, co je jen zdrobnělejší forma slova god, hod. Co naše slovo rok původně znamenalo, povíme ihned nížeji.

Původně nebylo jmen měsíců, snad ani za té doby, za které se jich 13 ještě počítalo. Neboť je k víře podobno, že v prastarých dobách Slované celou řadu pravidelně sebe následujících úkonů přírodných si rozkládali na dvé, léto t. a zimu, jichžto jména právě předhistorická jsou. Jednotlivější obou částí doby naznačovali opět prostonárodnými slovy, ku př. ludi-kviat, trno-puk, rožen-cvet, září, listo-pad, listo-gnoj, odri-las, unor, kolo-voz, pazdernik, koza-persk a p. Nejsou to t. jména měsíců původně, jako nyní u různých Slovanů, než jména přírodných toliko dob určitého sice smyslu, neurčitého však rozsahu a to ze strany i přírodných i hospodářských úkonův. Tak to bývalo, ba je ještě i jinde. Šveycarské jméno loup-rîsi, laub-riesete, co veskrz, odpovídá našemu listo-pad, je Šveycarům i nyní tolik co rok, co ročný čas. Mají t. toho slova až podnes tak ve zvyku, jako nyní Němci ku př. říkají: drei lenze alt a my: tři léta stár. Neboť počátek roku nebýval u všech národů týž. Jedni počítali návrat pravidelných úkonů přírodných od podzimu, od zimy; druzí od jara, od léta. Německé slovo lent-z t. lent-s je stejného kořene co staroslovanské lět-o, naše lét-o. Litvínům je nyní lap-kristis t. listo-pad měsícem říjnem, rovněž jako starým Bulharům a nynějším Srbům, Dalmatincům a jiným Slovanům je listopad též říjnem.

A nebylo by věru tedy divu, kdyby podobným spůsobem jednotlivý měsíc u nás se nyní jmenoval jarem (jako je ku př. máj) neb jesení a p. I formy mluvnické pravých a později utvořených jmen měsíčných různí se patrně příponou svou (suffixem) u všech podobnou: břez-en, dub-en, srp-en a t. d. od svrchu dotčených na mnoze starších jmen. Než o tom zevrubněji promluviti není zde na místě. Navraťmež se k roku samému.

Může býti, že století mnohá byla pominula, nežli Slované na jeden celý slunečný rok a na návrat jeho vyměřený byli pomyslili. V češtině nemáme nyní ani výrazu, kterým bychom věcně či objektivně vyráželi, co nám nyní je rok, neb slovo rok (jak výrazy rokování, vý-rok dokládají) znamená původně úmluvu, smlouvu. Jen tehdáž by slovo toto k jakési starobylosti významu svého dospělo, kdybychom doložiti mohli; že jakýmsi oznamováním veřejným, vý-rok-em to buď kněží buď otců rodinných, kdy a jaký je počátek roku a jeho dob t. j. hodů, skutečně se byl počínal rok.

Že ale za starodávna nepočal rok nynějším nad míru nemotorným spůsobem — jestliže t. s hlediště přírodného toliko a prostonárodného věc v úvahu béřeme, t. j. že se nekladl počin roku uprostřed zimy, je na bíledni. Naším novým rokem rozpadá se na dvé to, co i příroda i obyčeje v jedno byly spojily. Přirozených spůsobů, počínati rok, stává jen dvé; první jarem, dobou totiž, ve které i příroda sama se obnovuje či omlazuje, druhý, počínati rok růstem dnů v zimě t. vánocemi. První spůsob je prostonárodnější druhého, druhý však určitější, důkladnější, učenější. Neboť jaro pravé nepočíná žádným dnem jistým, kdežto přece z mnohých příčin dobro, ba nutno je, určitým dnem, ba i hodinou jistou vkročiti v nový rok.

*

Chtíce zde podávati obecenstvu českoslovanskému přehled stručný pozůstatků nejznamenitějších hodů ročných a obřadů v nich vykonaných jsme v nemalých nesnázích, čím nepřetržený jich obraz započíti máme. Že hody ročné či svátky i za starodávna nesvětili všickni Slované v týchže dobách jedni jak druzí, patrno je samo sebou, zvláště pro rozlehlou Slovanů vlasť: tak ku př. severnější Slované nemohli přivítati vesnu v tu dobu, jako jižnější. Jak mile později Slované pevně a určitě byli vypočtli dny, tédny, měsíce a tím kalendář, či jak říkají Bulhaři měsjacoslov u nich byl nastal, přeloženy byly k tomu ještě i svátky na jisté měsíce a dny, tu na ty, jinde na ony; tak co původně souhlasilo jak s končinami, tak i s přírodou, bylo rozerváno mnohdy na kusé zlomky. Světilo-li se ku př. rovnodenním jarným přivítání vesny, přivítala se vesna skutečná na jihu, nikoli však na severu. Když ale ještě později kalendář křesťanský zavítal k Slovanům, rostla zlomkovitosť tato ještě očividněji. Neboť svátky křesťanské, hledíce na slávu a čest duchovného hlavně života a všech na slovo vzatých osob, ježto je do světa byly uvedly, nesouhlasily patrně ani směrem svým ani vždy časem s hody pohanskými, hlavně jen přírodu a přírodný blahobyt národa pěstujícími. Vměstnáni byvše tedy v kalendář křesťanský a uspořádáni podle něho, pozbyli jsou svátkové pohanští tímto i dobou svou časovou na mnoze i původné své podoby. Křesťanství t. nemohlo ovšem ve svátcích pohanských trpěti toho, co se přímě příčilo směrům duchovným svátků svých, a vyhovělo trpělivě jen tomu, co nevinným se zdálo býti v hodech pohanských, a neškodným. Vyhostívalo tedy mnoho hodů pohanských, jiných proměňovalo na svůj spůsob tak, že povstávalo hodů s jedné strany ráz křesťanský do sebe majících, s druhé pak strany ještě na pohanství pošilhávajících.

Tak se časem sběhlo mnoho sloučenin svátečných, při kterýchžto přenesnadno je udati s jistotou a určitostí, co na jednu a co v nich na druhou stranu bije. Tou dvounásobností přerušen je i pořádek pravý hodů pohanských. Neboť mívaly druhdy hody pohanské značnou souvislosť mezi sebou, poněvadž postupné vyvinování a ochabování přírody co rok následujíce podávaly takořka jeden druhému ruce. Avšak i svátkům křesťanským položena je základem důsledná a promyšlená nad míru soustava i co do služby boží či liturgie i co do dějinstva křesťanství.

Kdo chceš tedy se dáti ve vypravováni pozůstatků hodů pohanských i co do starožitnosti i co do kultury lidské zajímavých a důležitých, nemineš se s dvojím nedostatkem. Jeden bude, že nepoznáš na mnohém místě s jistotou, pokud zasahuje ještě za našich dob pohanství v hody, druhý však, že, čiň co čiň, přerušíš začátkem svým nutným i jednu soustavu i druhou, a vpadneš uprostřed tam, kde by radno bylo naslouchati, jak jedno se ze druhého bylo vyvinulo. Neboť bývalo jindy a je ještě i hlavných hodů, bývalo však i vedlejších, bývalo ústředných či centrálných rovněž jako připravujících toliko a následujících hlavné svátky. Nelze tedy jinak, než s prosbou o shovívavosť i se strany věci i se strany čtenářů, dáti se na tuto příkrou cestu, na které najíti lze báječných pokladů praotců našich.

Vánočné hody

Novým rokem počínati obřady dávnověké vypravovati, není samo sebou možno, poněvadž náš nový rok je osmý toliko den posvátných vánocí, jichž se dvanáct čítalo. Počínáme tedy vánocemi samými, hody to vedle svatojanských hodů nejslavnějšími v celém roce. Staří Čechové počínali i rok svůj vánocemi, tak píše Štítný r. 1376 ještě „letos jest od božího narození tisíc a tři sta let a sedmé a sedmdesáté půjde od vánoc.“

Vánocemi a hlavně svatvečerem jich, t. štědrým večerem, světil se v pohanstvě slunobrat zimný, počínání to vzrůstu dne, jako se sv. Janem křtítelem světil slunobrat letný, počínání-to kratších dní; neb staří, neznajíce přísně počítati jako astronomové naši, již nyní tři dni před vánoce kladou poslední nejdelší noc, brávali půlnočnou hodinu štědrého večera a svatvečera svatojanského za doby, v kterých se slunce takořka zastavuje, než k dalšímu kroku buď k vzrůstu svému, buď k ochabování svému dospívá. Hodiny tyto byly tedy pohanům nejsvětější a nejmystičtější, poněvadž v nich sluncem takořka i čas jaksi ustál a to tím spůsobem, že se jim zdálo, že se v přítomnosti těchto nocí stýká minulosť s budoucností v jedno. Nevyslovovaliť ovšem této myšlénky tak abstraktně či všeobecně, než, jako pohanstvo vůbec, zvyklí jsouce, vše názorně či konkretně i mysliti i povídati, bájili jsou, že v těchto hodinách, a hlavně o půlnoci štědrého večera, celá říše mrtvých t. minulých už věcí a osob a celá říše nerozených ještě či budoucích toliko věcí se stýkají a ukazují v jedno, jakožť toho dokladův hojných nížeji spatříme.

Připomínáme zde ihned, že starým den vůbec, a tedy i slavný den hodů, počínal se večerem, že se večerem též slavíval a že svatvečery naše (rüsttage, feierabende) pozůstatky jsou toho obyčeje. I slovo naše včera, jestliže je srovnáš k slovu večer, i německé sonn-abend místo samstag, jako jména vá-noce, veliko-noce podávají ti toho spůsobu stop patrných. Nejslavnější tedy doba celých vánocí byl

Štědrý večer

Nežli obřady pozůstalé toho slavného svatvečera vyobrazovati započneme, nutno nám bude, něco z bájesloví slovanského, by objasnění nabyly, uvesti.

Svátky svými nápodobňovali staří takořka dramaticky to, co právě epicky či myslí svou jimi ctili, jarnými k. př. obřady myšlénky své o jarné přírodě, vánočnými tedy obřady báje epické o slunobratu. S tím ale souvisí náhled jich o nebi a ráji, poněvadž mimo jiné věci mladistvé slunce bytem bylo v ráji, z kterého co den vychází. Rozeznávaliť přísně staří nebe a ráj.

Nebe bylo jim to, co nyní nám je hlavně oblakové nebe, ba slovo nebe samo juž sebou naznačovalo toliko oblohu nebeskou, která právě kryla neviditelné a světlé jich nebe či ráj. Pročež říkávali, že se nebe otvírá tenkráte, když je viděti světla na něm, k. př. blesku, a blesk slul zároveň i klíčem, kterým se otvíralo nebe. Mezi nebem oblakovým (srovn. latinské nebula, mlha, nubes, oblak) a světlým rájem stála však uprostřed v mysli jich jako hradba jakási modrosť nebeská, modřeň či blankyt, která se jim křisťalem či sklem býti zdála, pročež se v pověstech našich mnohokráte mluví o nebi co skleněné hoře či o skleněném vrchu, co i Němci snad ze slovanských náhledů co glerhiminn, glasberg, glasburg do svých bájí převzali. Tak vypravuje jedna slovenská pověst: „cesta k slunci“, jak následuje: „musel býť už šuhaj kdesi kraj světa, neboť zrovna před ním slunce sedalo — když prišel k slunci, právě si na luoně svojej mamičky oddychuvalo — ptal se slunce, proč ten král na svoje staré dni oslepol? — proto (odpovídá mu slunce), že spyšniel, že sa chcel prirovnať bohu a vystavěť si dal sklennuo nebo, posiato dyamantovými i zlatými hvězdami“. Že se i Čechům nebe zdálo hradem býti, vysvítá ještě z průpovědí: má strach, by se nebe nesbořilo, — dobývá se pod boží zámek. Za tímto skleněným nebem byl, jak již podotknuto, ráj, v kterém mimo světlo nebeské vše bylo, co národům kočovnickým, ježto ani orby nepěstují, bylo nejmilejším: louka totiž vždy zelená, kvítí, ovoce, a zelený háj, což i na dávnověkosť pastýřskou praotců našich naráží. V tomto ráji byli někteří bohové, hlavně světlobohové; jiní bohové sídlili v nebi oblakovém, jako vzdušní bohové a bohové nebeských vlah. Světlobohové, seděvše na prestolích, postoupili v pozdějším věku sídel svých křesťanským svatým. V ráji byly dále dušičky, a to i dušičky nerozených ještě dětí, někdy v podobě pidimužíkův, i dušičky zemřelých, ve středověku v podobě andělíčkův. O nerozených říkáme až podnes, že na louce houby pasou a o zemřelých, že tam kohoutky pasou. Je to louka, na kterou dle českých pořekadel i pohané, turci a židé přijdou, nemohouce vejíti v křesťanské nebe. Ráj, ač v křesťanské roušce, spatřujeme k. př. v následující písni srbské: „Rostlo drvo (strom) prostřed ráje, plemenitá dafina (oliva), plemenito rodila, zlaté větve spustila, listí její je stříbrné. Pod ní stojí svatá postel (prestol), celá kvítím pokryta, nejvíce ale bazilkami a červenými růžemi; na ní odpočívá svatý, svatý otec Mikuláš, k němu přiblíží se Eliáš (Ilija) míronosný vévoda. „Povstaň, Mikoláši; bychom šli na horu, připravili si koráb a převezli si dušice z onoho světa na tento.“ Moravská píseň ale vypravuje takto: „Stojí drevo oliva, na něm pan bůh odpočívá“ — „Vím já kopeček, na něm domeček, Bože, bože, bože, na něm domeček. A v tom domečku tři bílé lože, — na jednom loži Maria léží — na druhém loži sv. Jan léží — na třetím loži Kristus pán léží. Před pannú Marií růže prokvétá, před sv. Janem andělé hrajú, před Kristem pánem svíce hoříjú.“ V tomto ráji nebylo proměn; věčná stálost, věčná krása, věčný blahobyt a mír uhostily se v něm. Minulosť a budoucnosť splývaly tam v přítomností, neb bylo tam i símě všech budoucích věcí, jako duše či podstaty zemřelých.

Tento ráj slavil se právě na štědrý večer v čas to slunobratu, jenž rovněž v sobě spojoval i minulosť i budoucnosť, pročež se i říkávalo, že se v ten čas i nebe otvírá a pokladů svých netoliko pobožným ukazuje, než jich i štědře vydává. Svět lidmi obydlený či země zdála se starým v ten čas býti jako odbleskem ráje, neb navrácelo se k ní mladé slunce a s ním v budoucnosti i dary přírody jaré, t. louky, kvítí, ovoce. Bájili tedy, že o svatvečeru pod sněhem všecko kvete, zvláště pak obilí, ba že i chmel vyráží a to tolikerými pupenci, kolik je měsíců v roce. V ten čas bylo báječně i možná vejíti v ráj a zúčastniti se jeho darů. To se děje v pověsti, v které zlá matka dívku svou vyhání za tuhé zimy na jahody; tato spěchajíc lesem, přijde v ráj a obdrží tam, poněvadž se tu všecko věčným květem stkví, i toho, co hledala. Jestiť však v ten čas též možno viděti žář rajskou, v čas, kde, jak říkávali, slunce se rodí a nebe se otvírá. Zář tuto rajskou známe v Čechách pod jménem zlatého prasátka, jež ten na štědrý večer spatří, kdož se byl postil. Co bylo původně na mysli pohanům zlatým prasátkem tanulo, ukazují nám zřejmě děti naše; tyto jmenují odblesk slunečný na zrcadle zlatým prasátkem, rovněž tak znají v Čechách i na Slovensku hru v zlaté prase; a hry jsou, jak známo, na mnoze pozůstatky jen pohanských obřadů. Při hře té vyhazují české děti „zlaté prase“, kousek to kulatého dřeva, vysoko k nebi, volajíce: „na nebi zlaté prase netrpíme, toliko na zemi“, a slovenské děti uschovávají je, jako u nás v Čechách děti zlatý prsten, obraz to o vánocích skrytého jestě plného slunce. Kdo je hledá, říkává, že by jíti musel přes moře a zlatou šňůru uplesti, než by prý je nalezl. Moře naznačuje zde oblaka kryjící lesk slunečný či ráje vůbec a zlatá šňůra nitku hvězdovou, kterou upletávaly každému narozenému Rojenice či Sudičky, jež právě v nebi před rájem domovem byly. Nápodobněná zlatá prasátka darujeme i dětem svým o štědrý večer; shledáme ihned, že i vepři a prasátka nechybí u večeře svatvečera toho Srbům. Báje o vepři posvátném jsou i Němcům i Slovanům známé. Sedmihradští znají až podnes o vánocích gäldä sehweinj, gotts-bôrich, gotts-bärgel, krät-schweing, noajôr-schweing. Němci pohané ale viděli na nebi bleskem zářícího vepře, gullinbursti t. j. zlatoštětce zvaného, jenž noc osvěcoval a hlavně bohovi Freyr přináležel. Tomu odpovídá v bájích našich na mnoze bůh Radegast, a o tom vypravuje Thietmar, že z tohoto boha vod, jež chrám jeho obkličovaly, časem velký kanec vycházel, maje kly bílé, zářící z pěn mořských. Vody ty byly bezpochyby symbolem vod nebeských kryjících ráj, v kterých Bába, zlatá Bába, nejhlavnější to Sudička, přebývala. Bába tato je velmi podobná řecké Demetře; jí obětovali Řekové skutečně vepřovinu, jako i Švédové o štědrý večer až posud pekou pečiva v podobě kance, „julagalt“ zvané podle jména večera štědrého „jul-abend“ zvaného. Horvaté a Srbové jídají na štědrý večer vepřoviny, a píkávali si vedle velké svině někdy i prasátko či selátko na rožni, kteroužto „pečenicu“ každý hospodář na stůl posvátný klada i sám požívá i každému příchozímu po celý vánočný čas, by ji taktéž požíval, podává. Chudší Srbové uspokojí se ovšem nyní už menší a levnější pečeniců, společně jí požívajíce za doby vánočné. Požívajíce jí pak zpívají důležitou píseň: „Božiť, Božiť tluče na oboje vrata, nese kýtu zlata, by pozlatil vrata i oboje podvoje“. Božiť je tolik co mladý bůh, zároveň však i jméno vánoc. Nový rok, až do kterého požívají pečenicy, slove u nich mali božiť. Vepř jich jako naše zlaté prasátko musil býti pohanům v domácnosti symbolem nastávajícího rozjaření slunce po vánočný čas. Dokládají toho i některé obřady. Slováci vídají ku př. zlaté to prasátko běhati po výšinách střech, v Čechách ale vyvádí někde otec syna, matka dceru, když se domů vracejí z jitřní, tedy po půlnoci, na místa, kde je viděti zvířetnici či jitřenku (planetu Venus či krasopaní). Tu ukazují jim ji s jinými hvězdami pravíce, že to svině je i s prasátky. Je obřad ten pozůstatek zvyku pozorovati skupení hvězd v slavné půlnoci štědrého večera, kde se právě bájilo, že se slunce zastavaje. V bájích slovanských, hlavně pak v srbských, stojí zvířetnice či dennice v rodinném poměru k slunci a měsíci. Ona slula snad v pohanstvě Prija. Jí, u Němců Freia zvané, přináležel právě gullin-bursti. Jiný obyčej zdomácněl u Rusů. Tam berou dívky na štědrý večer zrcadla a hledí při měsíčku do nich, by v nich spatřily svou budoucnosť ku př. manžele. Toť vše stopy bývalého pátrání po světle rajském v této noci a zvěstování z něho.

*

V mysli báječné Slovanů byl svět jen odlesk takořka nebe a ráje; stavěliť si tedy Slované i na zemi hrady (gorody), podobné zámku božímu, zovouce je rájhrady, rajskými dvory, jak toho mnohé ještě jméno místné ve vlastech slovanských dokládá. Byly to hrady knížecí, v nichž sídlili v chrámech a v hájích bozi jako v ráji skutečném; v nich byly složeny i poklady celé župy, v nich se scházeli staří Čechové k sněmům, k obětem, ano i ku plesům a kvasům. Na štědrý večer pak měla býti každá síň, v které se večeřelo, malým rájem.

Pročež stelou si Rusíni a vůbec Haličané až podnes v pokojíku, v kterém chtí hodovati, sena, ba pokrývají jim i stůl posvátný, aby jaksi se octli na zelené louce. Na seno teprva kladou pak stkvúcí se ubrus; na háj nebeský se i dále rozpomínajíce zavěšují ve světnici ratolesti zelené. Jiní Slované jako ku př. my, nezapomínáme na strom uprostřed ráje stojící, a nejskvostnějšího ovoce nesoucí, poněvadž i my uprostřed stolu vánočného stromek vánočný stavíme a jej nejskvěleji osvětlujeme, světíce tu přibývajíciho světla a zovouce skutečně vánoce i hody světlými. I stromek náš vánočný je pln ovoce, cukrovin, darů, věnců, fáborů a p., jsa zároveň i nápodobnění rajského stromu i symbol a jako símě budoucí jarné, úrodné, blahodějné a okrášlené přírody. Na mnoze se věnců neklade na stromek obyčejným spůsobem, než házejí je naň děvčata, budoucnosti se doskoumati chtíce. Hledí totiž, aby, jakmile věnec vyhodila, i hned na strom se zavěsil: podaří-li se tak, je to jisté znamení, že v brzce za muž půjdou, nepodaří-li se tak, musí tolik let na muže čekati, kolikkráte se věnec se stromu byl smekl.

Staročechové nesbírali s tohoto stromku ovoce a darů, jak to podnes my činíme, než setřasávali jich po večeři, poněvadž stromkem třesouce jaksi symbolicky na jevo dávali, jakoby jej, by jarné úrodnosti nabyl, ze zimného spánku probuditi chtěli. A ihned shledáme, že po večeři i skutečně stromky ovocnými v zahradách českých se třese, aby se ze zimného spánku probudily.

U jiných Slovanů setkáváme se i s jinými obřady. Srbové a Horvaté stelou si okolo stolu, místo sena slámy, při čemž říkají: kudy sláma, tudy sláva. Do zvláštné nádoby nasýpají si „žita“, co původně znamená potravu (živto) a je to Srbům směs různého obilí. Do žita samého strkají voskovou svíci hořící a na ně pak kladou koláčů. Na stole a někdy i na ubruse mívají „vreťu“ t. j. prázdný vlněný měch, pytel, jímž po tři dni ani nehnou. Ba v Bosnii mívají takový měch místo stolu samého. Neboť večeřívají tam na slamnici t. j. na měchu velkém slamou vycpaném. Co to původně znamenati má, nesnadno je říci. U Rusů zove se posvátný stůl bljudo, u Lužičanů blido; staroslovanské bljudo je ale podstávka, a bljuda znamená hlídám. Snad je sláma tato v obyčeji místo sena, a seno opět místo trávy, upomínající na louku zelenou. V Haliči stojí o štědrý večer ve čtyrech uhlech pokoje snopy pšeničné značné velikosti a ratolestmi zelenými ozdobené. Říkají jim dzjady t. dědy, praotcové, jak i mrtvé své zovou. U nás a na Moravě říkáme zase snopům, ježto po skončených žnech vesničané brzy zpívajíce brzy hráti si dávajíce z polí domů vozí, baby.

Jeli všechno ve světnici juž připraveno do ráje, oznamuje se slavně, že počíná svatvečer či vilja (vigilia). Bývalť za starodávna obyčej, vůbec takto vyvolávati hody slavné. Po celé Europě, též v zemích druhdy slovanských, klepají někde až podnes na domy volajíce při tom: blaho, gut heil! Někde se to děje tři čtvrtky po sobě před štědrým večerem. Tací dnové, také čtvrtky slovou u Němců anklöpferleinstage, s kterým slovem jsme juž výše srovnali srbskou průpověď: Božiť tluče na oboje vrata. Takto klepati na domy, a hody slavné vyvolávati bylo pohanům tolik, co nám podnes před velikými svátky vyzváněti jest. Srbové vystřelí několikkráte z pušek, než usednou za stůl, ba juž z rána, když v ten den vstanou, střílí též. Srovnejmež s tím střílení naše při velikých slavnostech. Na Rusku bývalo a je ještě příprav k štědrému večera nádherných. Tam se jezdí na míle daleko a po mnohých nedělích, aby se hosti slavně přivítali „do zvjezdy“ (hvězdy, t. k vánocem). Mívali tam k. př. k uvítání zvláštních svatův — jako u Srbů mají polaznikův — a hosté přijížděli v „tjažkich narjadach“ t. skvostně ustrojeni jsouce. U nás za to ovazují před večeří místy i stromy na sadech slamou a zvou je k večeři slovy: všecky stromy pojďte k nám k večeři. Nežli hodovati počne hospodář český, rozpomíná se i na svou drůbeř, a na svůj skot. Odepíná od vozu buď řetěz a otáčí jím do kola, buď béře z díže obruč a klade jej na zem, do prostřed kola toho hází míchanici obilí t. tři hrstky od každého druhu a podává to havěti k požívání, „aby se pohromadě po domácnosti držela.“ Taktéž podávají i skotu a bravu netoliko lepší píce, než dávají mu i bylin a věnečků májových na den božího těla svěcených. Havěti se toto jídlo někdy i ve světnici strojí. Nastrkávají potom každému zvířeti, hlavně pak husáku, kačerovi, kohoutu stroužek česneku, prostředku to proti učarování, do hrdla a strkají každý kus po zpátku z okna na dvůr. Tento zvyk zakládá se na ctění božstva vzduchu. Podivno věru, jak v tomto obyčeji i jiní Slované s Čechy souhlasí. Lužičané k. př. chrání žrádlo kuřatům řetězem neb obroučkem, sice by doma vajec nenosila. Srbové opatřují též dobytek dříve než započnou večeřeti. Obvřísla či houžve s posvátné slámy, kterou podlahu a stůl byli pokryli, nerozvazují, nýbrž jen smekají a do kola toho slaměného naházejí žita, při čemž hospodyně takto dí: „jak mi v hromadu zobaly, tak ať mi v hromadu nesou.“

I hodování samé není pouhé požívání a veselení se obyčejné, než uvádí jim na pamět blahobyt v ráji. Strojí se zvláštní svátečná jídla a pečiva. U nás zaujímá přední místo vánočka, štědrovka, štědrovnice, pletenice zvaná, u Srbů česnica. Česnis je Litvinům kvas, hodování. Do česnice vpíkají stříbrný neb zlatý peníz, rozkrajují ji a podávají kusy hostům; kdo kousek s penízkem obdrží, bude celý rok velmi šťasten. V Hercogovině dávají do ní řebík, a kdo jej obdrží, vládne celý rok koňmi. Ve Francouzsku a v Němcích vpékají na konci vánočných hodů t. na tři krále do pečiva svátečného buď jablko buď bob; kdo rozkrojiv svůj kousek jáderko to svátečné našel, bývá králem toho dne a spolu i obdarován. Jáderko to je symbol jara, na vánoce ještě v zemi jako ono ve vánočce ukrytého. — Když mají hospodyně české těsto k vánočce zaděláno, chodí ven do zahrad, objímať rukama od těsta mokrýma stromy, udělujíce jim úrody budoucí těstem tím. I Tyrolanům je to zvykem v oudolí „Alpach,“ když zadělávají vánočné „zelten“. — Podobným významem stkví se polská kucia či kutja. Je to svařenina pšenice s mákem a medem. Kucos litvínské jsou ale míchanina z medu, z vody a z vařeného hrachu, sloužíce pověrečným obřadům o vánocích. U Poláků nepožívá se vespolek toliko kuciy co posvátného jídla (co znamením je, že se všickni, kdož jeho byli požili, stali přátely), nýbrž vyhazuje se i na stropy a stěny, aby podle toho, jak pevně tam lpěti zůstane, i soudili, jaké úrody budoucí rok bude. Pohazovati do hůry je prastarý obřad a kucia zajisté spůsob svátečné kaši, jídla to všeobecného, než byl chléb u nás v obyčej vešel. Co do medu v kucie jestiť obyčejem říkati: dajž bože, aby se vám múchy (včely) rojily. Včely nebývaly starým obyčejnými zvířaty; mysliliť, že co miláčkové boží sebírají medu po květinách a stromech rosou nebeskou spadlého. — Srbové mají svou varicu, svařeninu ze všech druhů obilí a luštin (vařiva), juž na den sv. Barbory (Varicy 4. pros.) shotovenou. Touto varicou posypávají Srbové úly proti čarodějnicem a všemu zlému. Někteří Srbové srkají i varenik, vinnou to polívku s medem a pepřem o štědrý večer; o křestném dnu mají ale koljivo t. uvařenou svěcenou pšenici.

Poláci, kteří o velikonočních svátcích společně požívají kraslic či červených vajec, požívají o štědrý večer mimo kuciu oblátků, pratvorů to chleba. Na Slovensku znají též oblátky, než rozesýlají je učitelové katoličtí po školných dětech svátečně oblečených od domu k domu, začež se jim darů podává. Rusové požívajíce jako Poláci oblátkův, zpívají při tom staré své písně vánočné „o chlebju a soli.“ Chlebem a solí přivítali, jak známo, Slované každého příchozího a chléb a sůl bývaly vždy na čestném stole v koutku posvátném. Oblátky nejsou tedy nic jiného, než upomínky na tento prvotný chléb. Před večeří samou modlí se Srbové držíce voskovou svíci rozžatou v rukou a „mirbožajou“ se t. líbají se říkajíce: mir boží! Srovnejmež k tomu německé: gut heil, když se klepá svátečně na dvéře. Po modlitbě sbírá hospodář všechny svíčky a strká je do žita v nádobě dřevěné, v karlici či v čanku na ustrojeném stole. U prostřed „ručka“, oběda, vstávají Srbové opět, připíjet v „slávu“, berouce znova svíčky do rukou. Na to lámou koláč. Připíjeti slavně ke cti boží bývalo za starodávna po celé Europě ve zvyku, tak připíjel i sv. Václav o posledním kvasu u bratra Boleslava ke cti sv. Michalu a líbal všecky hosty. — Lužičané jmenují večeři štědrou patoržicu či svačinu (svatjinu) a domnívají se, že musí buď složena býti z devatero jídel, buď že jedno jídlo devatero částí míti má.

Po večeři ale, ježto na mnoze ráz oběti do sebe má, počaly se teprva pravé obřady na mnoze velmi starodávné. Vztahujíť se však hlavně na následující přírodné doby:

I. Na ctění ohně

Oheň byl starým bohem samým jako je u Indů Agni jedna z nejstarších bohyň Vedských. Zastupovalť světlo i teplo a byl zároveň symbolem blesku, nebe otevírajícího. V Čechách slove až podnes božím ohněm. Plivníkové, zosobněné to blesky, lítají co ohniví draci o vánocích, přinášejíce chudým pokladů. Po večeři štědré chodívají děvečky české dívat se do pece a to po tmě, aby tam budoucí svůj osud shledaly. Vidí-li tam oheň, bude prý brzo hořeti, slyšíli ale v peci hlas modlícího, chystají se k smrti, zaznívá-li však v peci hudba, strojí se k svatbě. Pec a později kamna vstoupila jsou na místo původného ohniště, jež takořka obětným oltářem božímu ohni bylo a proti prvějšímu kočovnictvu domácnosť usedlou naznačovalo. Litvíné kladou dítě po křtu hned pod kamna, buď ke kamnům. Německé děti ale volají: lieber ofen ich bete dich an, hast du eine frau, hätt’ ich einen mann, co je důkazem, že to bývalo původně posvátným pořekadlem dívek. Slovo ofen, staroněmecké ovan, pokládá se stejného původu býti co slov. oheň a ctí se tu co bůh. Skutečně dívají se německé dívky do kamen jako české do peci, aby tam shledly muže. — Děvečky české schovávají si též z ohně páleného o štědrý večer ohárků z ohniště a čarují jimi na den tří králů. Polena a klády zvláštní páliti o den štědrý bylo jindy po celé Europě rozšířeno. V Marseillu k. př. zapalovali dubový balvan calendeau či caligneau zvaný. S tímto jménem srovnáme nížeji svou koledu. Litvané a Lotyšové jmenují štědrý večer blukku-vakars, kládo-večer, block- či klotz-abend. Skandinavští jmenují zimný slunobrat jol či joli a světili jej jul-blockem, Angličané znají podnes yule-clog, jako Mecklenburčané jul-block. U jižných Slovanů, hlavně pak u Srbů, setkáváme se též s tímto prastarým obyčejem. Neb balvan takový slove u nich badňak, odkud i štědrý večer bral u nich své jméno badňi dan. Badňak je hlaveň, kláda, poleno dubové. Sekají badňaky před východem slunce a posypávají je juž napřed žitem, zvlášť pšenicí, při čemž vítají příchod slavného toho dne slovy: dobré jitro i šťastný ty badný den. Při soumraku pak zaváží si neb zanáší hospodář srbský badňaky domů, aby je naložil na oheň. Vstoupiv s ním do domu volá: dobrý večer i šťastný nám badný den. Tu jeden čeledín posypává opět badňaka žitem a odpovídá hospodáři: dej ti bůh hojného štěstí. Pak na ohni postrká badňakem třikrát dále a jak mile byl dohořel, chápe se hořícího konce, a obnáší badňaka třebas maje rukavice, kolem včelných úlů. Po vykonaném obřadě klade uhaslého juž badňaka k mladé švestce či k jabloni. Místy ho zdobívají i vavřínem jako boha. Na Černé-hoře napájejí i badňaky své t. j. polévají je vínem, při čemž, kdo badňaky nese i domácím zároveň žbánkem vína připívá. V Hercegovině pohánějí voly, kteří byli badňaky přivezli, skrz dům, zadními vraty je vyhánějíce. V Dalmatsku pálejí i latinští katolíci a kladou badňaky. Usečený stromek, z kterého povstal badňak, spotřebuje se též. Vršek t. jeho slouží v Srbsku na místě lopatky či pohrabáče na oheň „mjesto vatralja“ jak říkají. Na druhý slavný hod, na Božiť t. přiváže k němu hospodyně hrstku ľnu „pověsmo“ zvanou. Obě ty věci hází potom na střechu. Při ohni z badňaků píkají buchty a rozdávají je všem, co se hlavně stává na Černé-hoře.

Voskovým svíčkám, při nichž se byli Srbové mirbožali, dávají v žitě na stole trochu pohořeti; stalo-li se tak, uhasínají jich pak žitem samým. Žito toto házejí slepicem, aby nesly mnoho vajec.

Co badňak sám původně as znamenal, nesnadno udati. Že byl starým památkou nějakého boha, je jisto, dokládají toho výrazy ne jedné koledné písně ku př: „za starého za Badňaka, za mladého za Božitě, Božiť bají (kouzlí, divy robí) po celém světě, po celém světě, po tomto.“ Poněvadž Božiť mladý je sluncebóh, jenž vánocemi dobročinný svůj běh po světě počínal, je Badňak starý nejspíše Perun, jenž obyčejně i Dědem slul, jako u Němců Donar altvater. Nejstarší bohové představovali se skutečně co klády neb balvany. I Češi počínají jednu koledu, ovšem že už spotvořenou, slovy: koleda, koleda Dědku, dej oříšku k snědku. Ořechy byly zasvěceny Perunovi. Páliti badňaka bylo tedy snad původně stejným obřadem, jako házeti Bábu na jaře do vody, čili symbolem, že zimný Perun vánočným ohněm, novým to světlem slunečným tak byl překonán, jako Morena-Baba (Jędzibaba) jarnou vlahou.

II. Ctění vody o štědrý večer

Jako oheň symbolem byl světla rajského, tak byla i voda symbolem vláhy nebeské či toho oblakového nebe, ráj kryjícího a v pověstech a bájích pod různými jmény znamého. Oblaka sama deštěplná jmenujeme v Čechách až podnes babami, mlhu okolo měsíce pak studánkou. Pocestný v pohádkách hledající cesty k skleněnému vrchu, putuje obyčejně přes moře, přes něž ho někdy i baba-čarodějnice převáží. Myšlénka, že ráj baba pokrývá, vysvítá i ze slov v Igoře „čr?nyja tučja s? morja idut?, chotjat? prikryti 4 solnca“ t. černé baby (mrákavy) od moře jdou, chtí přikrýti čtyry slunce. Naopak ale narodil-li se kdo, t. j. vcházela-li duše jeho v tělo, musila se dříve vlahou nebeskou prodrati, odkud se i bájilo, že děti ze studně pocházejí. Nebe oblakové bylo hlavním sídlem Rojenicem či Sudičkám (Kmotřičkám), v jichž čele stála Zlatá-Bába, bohyně porodu. Poněvadž ale vody na zemi, jako se staří domnívali, vlahou toliko nebeskou vznikají, (o rose bájili, že padá s nebe, jako i med, jehož pak včeličkám jen sbírati bylo po květinách) kryly vody i na zemi v bájích jakýsi rozkošný ráj, a pod nimi byl skleněný vrch či zámek, naplněn bohy a bohyněmi, ano i dušičkami. Protož jsou vodníci a vodné panny, Rusálky ku př.,v přeúzkých báječných svazcích s Rojenicemi. K báji o skleněném vrchu a zámku pod vodou zavdal snad led sám příčiny, jenž průzračnosti (v které se modřeň nebeská odrážela) vodám právě tak odjímal, jako oblaka na nebi krystallovému ráji. Poněvadž se ale o vánocích pohané domnívali, že se otevírá nebe, nebudeme se tomu diviti, že i o štědrý večer staří se rádi dívali do vod a studní, aby tam shledali, co se v ráji děje, kde se osud kul. V tomto ohledě chová česká pověra pravdu v sobě, že kdo se na štědrý večer dívá pod led, tam, co se mu po celý rok přihodí, uvidí. U Němců dívají se svíčkami do studní za stejným účelem. U Čechů házejí i dospělí do potoků jídel ze štědré večeře, hlavně kousků vánočky. Větší ještě důvěru mají k studněm a studánkám; jim dávají obyčejně půl ořecha, půl jablka a kousek vánočky, místy i peníze, a házejíce těchto drobtův vánočných do nich říkají: studánko! tu ti nesu večeřičku, pověz ty mně pravdu, co se tě ptát budu. Panny se jich i ptají, co jich milý dělá, neb odkud ženich přijde pilně naslouchajíce, zdaž by odpovědi došly. Za tímto účelem obracují někdy i nádobí, z něhož pomeje o svatvečeru vylévaly, dnem nahoru a položivše ucha svého na dno, slouchají, jaký šumot z něho vychází. Slyší-li sekat, bude manžel tesařem, bušit-li, kovářem, troubit-li, pastýřem. I voda sama, jíž o svatvečeru načerpaly, byla jim čarodějná. Srbové přinášeji si hned ráno vody, posypávajíce ji posvátným svým žitem. Jí namísívají i vánočky (česnice). Z ní vaří vůbec po celý štědrý den. Němci dbali hlavně na vodu, teprva po půlnoci čerpanou, jmenujíce ji heil-wag, léčivou to vlnou, mající léčiti i sebe rozmanitější nemoce a neduhy.

III. Ctění vzduchu

Vzduch spojoval, jak se pohané domnívali, nebe se zemí, obýván jsa spolu, jako i každý živel, zvláštními bohy. Pohnutý vzduch t. vítr měli zvláště za boha; král větrů či větropán je v pověstech netoliko bratr sluncepána a měsícpána, než i jim vévodí, věda vše, co těmto neznámo, poněvadž vše provívá. Bohové vzduchu mívali i dobrou i zlou svou stránku; za tou příčinou zjevovali se lidem i co bělbohové i co zlobohové či černobohové. Světloboh vzduchu, jak nám se domnívati jest, byl hlavně Svatovít, či Vít vůbec, u Němců Wuotan či Odhinn, a bělbohyně vzduchu bílá paní, u Němců Perahta t. stkvoucí se, bílá, jakož fro Here, co snad nic jiného není, než dvakrát použité slovo „paní“ nebo „milostná paní“, jako naše Prija. Slujeť u Němců i Holda, Holla; i naše Lada doslovně není nic jiného, než Perahta („ladná“ dle Vaceráda bylo Staročechům tolik co stkvoucí se, jasná). Lada byla hlavně jasný a teplý vzduch letný, zvláště působící, aby v přírodě vše dokvétalo a dozrávalo; za touto příčinou proměnila se u nás Lada — Prija — bílá paní v bohyni lásky či ve Venuši, jako Perahta — Freja — Holda u Němců. Vacerád náš zná Priju co Afrodite, Ladu co Venus. Vzduch byl starým zároveň i sídlem duší zemřelých (nebohých); představovali si tyto co létající ptáky, jako o tom nás netoliko Kralodvorský rukopis nejedným místem než i národní podání a písně samy poučují. „Vyjde duša,“ praví Kralodvorský rukopis, „z řvúcej huby, vyletě na drvo a po drvech sěmo tamo, doniž mrtev nežžen.“ Otvíráme až podnes ihned okénko, když někdo byl zemřel, aby duše snadně vyletěla do povětří. V povětří nepřebývají duše na vždy, než jen na čas, odkud se bájilo, že první den bývá duše u jiných bohů (v středověku u jiných svatých a světic) než následující dni.

Jelikož duše v povětří přebývaly, stali se i bohové vzduchu bohy mrtvých, ba i bohy smrtonosnými; nebude se nám více co diviti, že i bílá paní smrt oznamuje, ba že s ní, pod jménem Meluziny u nás známé, mrtví lítají, právě tak jako u Němců jich lze spatřiti, ve „wütendes heer“, co původně jen „Wuotans heer“ je. Slováci až podnes říkají: větr ho zavjou, vítr ho zavál, když někdo mrtvicí zemřel. Ve Spišské stolici říkají Němci der Dschuck — nebo — der Wind hat es gerührt, když jim hovádko padlo. Nejstarší výraz slovanský pro představu záhubu v sobě nesoucího vzduchu pohnutého je Kralodvorský „búřúce nebe“ v Záboji, jestli-že nebe v rozdílu s rájem si myslíme. Pročež i všecky druhy morových panen jsou povětří duchové, avšak i ostatní nesvlekli se sebe bílého svého a původného oděvu, na sníh zimný původně snad ukazujícího. Tak jmenují v Polště morovou dzievicu přímo „Povietře“, která se vždy bílou objevívá, jako Džuma ruská, Kuga srbská, a Smrtnica lužická.

O čase vnočném myslili si Slované a Němci vzduch naplněným býti mrtvými dušemi; o tomto čase říše minulosti pro báječné ustání slunce o půlnoci štědrého večera prý se spojovala s říší přítomnosti. Vídali tu noc netoliko zemřelé příbuzné, než i zástupy zemřelých svých národních reků, králů, zapadlá neb utonulá města, hrady, kostely. Vídali dále, jak ve zbořených chrámích mrtví služby boží slaví, ano slyšeli i zvoniti a kohouty zpívati. Všecky tyto úkazy ničím jiným nejsou než důkazem, že staří Čechové v těchto dobách minulosť v přítomnosť obraceli. Říkávali Němci o štědrém večeru: paní Hera ta lítá (fro Here de vlughet). U nás metají o štědrý večer do vzduchu přehýšle mouky co obět pro Meluzinu, ježto se hlavně vichřicí ukazuje a s dětmi svými, t. s dušemi, pod ochranou její jsoucími, kvílí. Dává se jí mouky a soli za okna, aby se utišila. Na Slovensku ve horne Lehotě jmenují větrovou tu Runou a říkají, že vjetor pláče, nebo že Runa pláče; dávají jí misku mouky neb krupice za okna, říkajíce: tu máš větříčku, uvař si kašičku, rovněž tak, jak v Čechách se o Meluzině mluví. Runa ta snad je původně tolik co germanská Norna, neboť říkává se střídavě roniti a nořiti. I Němci znají Meluzinu jmenujíce ji též Alvinne t. bílou. V Bamberku vysypala jedna baba při větru svůj pytel moučný řkouc: lege dich lieber wind, bring das deinem kind. Z tohoto obyčeje nám snad souditi lze, že dávali pohané mrtvým svým i mouky buď do popelnic, buď do hrobu, nebo snad kvílícím umírajícím na cestu věčnou. Srbsky je brašno mouka, starosl. braš?no jídlo, srbsky brašnjenica či brašanica, viaticum, brašančevo sluje až podnes boží tělo. V Rusku jmenují Meluzinu prý pjatnici, co je obyčejně jménem pátku, dne to posvátného Prije (— Freitag, tag der Freyja, dies Veneris —). U Krajinců zastupuje ji sv. Gertruda, na Moravě sv. Anna. V zemích německých, druhdy ale slovanských, jmenují ji i Gode a frô Gode; mnozí tu myslí na Gvoden, Wodana. V některých krajinách českých jmenují ji Haldou (Holdou) majíce ji se vším právem za jaksi zdivočilou bílou paní. I v Čechách chodí Parychta (u Slaného Paruchta) t. j. bílá paní na děti, ježto se na štědrý den buď nebyly postily, buď příliš byly jedly, aby jim břich rozpárala.

Po novém roce utichnou tito větru duchové; i morové panny navštěvují lid jen do nového roku, co vše důkazem, že vánočný čas starým byl právě dobou, v které mrtví povstávali. I Římané slavíce na den štědrého večera svátek Larentinal či Larentalia nazvaný, přinášeli oběť larům t. zemřelým, jichžto bohyně matka slula Acca Larentia t. matka mrtvých.

Poněvadž se v bájích bílá paní s Ladou či Venuší dosti zhusta, jak výše zpomenuto, stýká, dávají jí i děvčata opatrovati a to při nejhlavnější práci jich v zimě, t. když předou. Za tou příčinou přede i Meluzina-Alvinne sama a na vřetínku sv. Getrudy hlodají dvě myšky, podoby to mrtvých.

Konec ukázky