Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Zápisky zo smutného domu

Martin Kukučín

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Jozef Rácz, Michal Belička, Martin Droppa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0243-2

Pôvodná publikácia

Martin Kukučín. Dielo VI. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1960. 247 s. Ján Ferenčík, šéfredaktor. Daniel Šulc, zodpovedný redaktor. Zlata Maderová, technická redaktorka. Marianna Prídavková zostavila výber, edične pripravila a napísala poznámky. Oskár Čepan napísal doslov. Elena Chorváthová korigovala.

Bibliografické poznámky

Uverejnené podľa Slovenských pohľadov XIV, č. 1 a 7 z januára a júla 1894, str. 43 — 56 a 408 — 425. Sobrané spisy VI, 1. vydanie 1920, str. 191 — 245. Ďalšie vydania 1928, 1936 a 1948.

Z rukopisu sa zachoval skoro úplný koncept s názvom: Zápisky z mŕtveho domu. Sobral Martin Kukučín. Koncept sa líši od uverejneného textu, napr. štylisticky, usporiadaním motívov ap. Má 18 listov: kapitoly I. — III. sú na listoch, číslovaných 1 — 5, písaných po oboch stranách, IV. kapitola na listoch 1 — 2, písaných po oboch stranách papiera veľkosti 17×21 cm. Z ďalšej časti sa zachovali listy, číslované 2, 3a, 3b — 11, písané po oboch stranách na papieri formátu 10,5×17,5 cm.

Rukopis, ktorý z Brača priniesol do Prahy Ján Menšík, je uložený v Literárnom archíve Národného múzea v Prahe v Menšíkovej pozostalosti.

Kukučín v tejto práci umelecky stvárnil vlastné zážitky z pražských štúdií medicíny (študoval v rokoch 1885 — 1893). Zo spomínaných skúšok 25. februára robil skúšku z interného lekárstva u profesora Maixnera (u ktorého r. 1894 po promócii bol na praxi), potom skúšku z patológie a rigorózum, v marci 1893 urobil skúšku z pôrodníctva, 20. júla mal poslednú skúšku — III. „theoretikum“. 25. júla 1893 ho promovali za doktora lekárskych vied.

Okrem štúdia aktívne pracoval v pražskom slovenskom spolku Detvan (založenom roku 1882). Čítal v spolku vlastné práce, kritizoval práce iných, referoval o knihách, prekladoch ap. Bol aj funkcionárom spolku: predsedom, revízorom i zapisovateľom.

O reštaurácii, ktorú pravdepodobne spomína v Zápiskoch, písal žartovne Jurovi Janoškovi už 28. októbra 1885: „… Nešťastie ma potkalo: objavil som, že pod hospodou v prízemí máme výčep piva. Včera som ho koštoval. Pol litra 6 gr. A je znamenité, jako malváz. To je tedy tá nehoda…“

Priamym zdrojom Zápiskov bola udalosť, ktorá sa stala začiatkom roku 1892, keď Kukučín býval v Prahe na Vinohradoch. Písal o tom i v súkromných listoch priateľom. 4. marca 1892 Jánovi Slávikovi: „… A čo ešte zlého: moja gazdiná sa zbláznila, že okolo 15. febr. som ju musel dať transportovať do ústavu. Do 1. Apr. bývam ešte tu — ďalej už sotva, lebo gazdiná je nevyliečiteľne chorá a usque ad finem vitae zostane už v ústave. Som v celom byte, 2 izby a 1 kuchyňa celé dni a večery takrečeno sám, lebo gazdiná je bezdetná vdova, iba čo tu i tu prídu nazrieť a riadiť jej setrine dve dcéry. Tak keby si sem prišiel a spýtal sa na Vinohradoch, kde p. doktor bydlí, každé dieťa Ti povie — i jo — to je milostpán! totiž ja som považovaný za samostatnú partaj…“[1]

Ďalšie podrobnosti uvádza v liste z 11. marca 1892 Jurajovi Slávikovi: „… Bývam najviac doma a to sám. Iba v noci spáva v susednej izbe dievča, asi 18-ročné, dosť takto k svetu. Moja gazdiná totiž po Vianociach sa zbláznila, ja som ju transportoval do krajinského blázinca. Pravdepodobne sa budem 1. apríla stadeto sťahovať, lebo nemienia sestry gazdinej tento kvartýr naďalej podržať. K holkám som prívetivý, ako doktor má byť, ale cele chladný a odmeraný — tedy si nemysli, že sa dejú nočné výlety a prelety do susedov.

Z patologickej anatómie som si musel vziať kurz, pitvám teraz denne o dušu, až sa hory zelenajú…“

Skoro po uverejnení Kukučínových Zápiskov (25. augusta 1894) napísal Kukučínovi svoje dojmy z čítania jeho niekdajší pražský spolubývajúci, kolega a priateľ Dušan Makovický z Ružomberka pred odchodom k Tolstému na Jasnú Poľanu: „… Dávno som nič takého pekného slovenského nečítal, ako dokončenie Zápisiek z mŕtveho domu. A chválili to aj všetci, s ktorými som o tom hovoril, v Pešti i tu. Veľmi pekný — ako ruský realizmus. A ja som ešte i tú rodinu znal. — Počiatok bol veľmi slabý. — Píš Matej!…“

Poznámky k textovej úprave

Pri úprave textu sme postupovali podľa zásad, určených v I. zväzku.

pány v bytě SP/45 — pány na byte (podľa rkp.) 62, t. j. SP/46 — to jest 64, s úctivým SP/47 — úctivým 66, č. SP/48 — číslo 67, stala SP/48 — strhla (podľa rkp.) 67, po 1 zl. 20 kr. SP/49 — po jednom zlatom, dvadsiatich grajciaroch 69, gymn. SP/51 — gymnaziálnej 72, s tým SP/53 — tým 75, u hŕby SP/54 — pri hŕbe 77, t. j. SP/55 — to jest 78, zgolomutená SP/56 — zgalamutená 79, níťařského SP/408 — niťařského (podľa rkp.) 80, kde SP/409 — keď 82, hľadia SP/411 — hľadiac 84, kde SP/415 — keď 91, nostralgia SP/415 — nostalgia 92, s tým SP/418 — tým 95, Jedno SP/420 — V jedno 99, nejmilší SP/421 — nejmilejší (podľa rkp.) 101, č. SP/421 — číslo 103, S ostatným SP/424 — Ostatným 106.

1

Nie je to ľahká vec nájsť si dobrý byt i na Kráľovských Vinohradoch. Zvlášte začiatkom októbra, keď sa prihrnie študentstvo, bárs na Vinohradoch je bytov nových a elegantných veľmi mnoho.

Vybral som sa i ja na trpkú cestu — hľadať byt, lebo nechcel som bývať na ulici. Prácu poľahčuje tá obyčaj, že na dom, kde je taká izba, vyvesia ceduľu. V takých ceduliach sa vyznať vyžaduje mnoho psychológie i veľkých praktických skúseností. „Zde jest byt pro svobodného pána neb dámu v I. patře k pronajmutí. Zvláštní vchod.“ Na takú ceduľku som sa nikdy neulakomil. Drahota nesmierna sa z nej škerí.

Vošiel som náhodou do Kučkovej ulice a na rohovom dome visí ceduľka: „Zde jest pokoj pro svobodné pány k pronajmutí. K zeptání u domovníka.“ Oznam dosť skromný, ale ten dodatok vyzerá ako kosílka. Partaj nebodaj podplatila domovníka, aby izbu do neba vychválil a nedal patričnému tak ľahko sa vyšmyknúť. ,No, nie som dnešný,‘ myslím si. ,Ani domovníkovi nedám sa tak ľahko oblafnúť.‘

Vošiel som bránou do malého dvorka a z dvora do domu, vlastne na chodbu. Vpravo dvere, nad nimi nápis: Domovník. Ozval sa spoza dverí buchot kladivca, ako keď sa vtĺkajú klince do podošvy. Domovník to bude iste, lebo, ako známo, na Vinohradoch domovník je buď čižmár alebo hokynár. Oni môžu vysedávať doma, preto ich domáci páni radi berú za domovníkov.

„To je gusto! Pokoj jako ratejna!“[2] chválil izbu domovník, kráčajúc predo mnou schodmi. „Světla mají hromadu a ticho taky. Je to vdova s holkama a nemá dětích.“

Nechcel som ho podchytávať, ako je to, že nemá detí a predsa má holky. I hovoriť prišlo ťažko, lebo ma viedol do oblačnej výšavy — na tretie poschodie. Naraz sme sa našli na chodbe, kde bola tma, že ju mohol bezpečne krájať. Skoro som sa bál, že ma tu chytí za hrdlo a skričí: ,Vezmeš si kvartieľ, či nevezmeš?‘ Ale nestalo sa to. Tma sa razom rozpŕchla. Domovník otvoril totiž dvere i obzrel sa, či idem za ním a či som snáď utiekol.

„No tak. Už jsme tady. Vono je tady drobátko tma, ale jen ve dne. Vedu jim pána do bytu!“ oznamoval to už domácim.

Vstúpil som do neveľkej izby, vlastne kuchyne. Stôl, kanapa, dve postele, pár stoličiek, čosi kuchynského riadu a singrovka. ,Chudoba, psota, bieda!‘ To sa mi ozývalo zo všetkých kútov.

Predo mnou stojí ženská drobná, chudorľavá, čisto, ale chudobne oblečená. Jej oči dotkli sa ma zbežne a hneď zablúdili do kúta. Dve dcéry stoja za stolom, neďaleko obloka — jediného v izbe — a zvedavo si ma merajú. Jedna sa náramne ponáša na matku. Ibaže je vyššia, ale prihrbená. Je tiež taká chudá i taká čierna. Mladšia je veľmi pekná, plná, pleti sviežej a očí veselých, usmievavých. Odvrátili sa k obloku, ako zbadali, že ich prezerám.

„Tak račte se podívat — to je tady vedle,“ ozvala sa stará. Ona šla popredku, ja za ňou. Domovník si stal do dverí — vari aby ma tak chytro neprepustil.

Utiecť nebolo príčiny. Izba neveľká, o jednom obloku, ale čistá, čistá. Vidno, že tri ženy sa o ňu starajú. Stôl, kasňa, kanapa, šifonér, posteľ, obrazy a veľké zrkadlo proti dverám, práve nad kanapou. Obraz pod zrkadlom vábil hneď moju pozornosť. Nad rakvou devy plače otec, mať a brat. Obraz malý, jednoduchý, ale nie jarmočný. Nevynikal pestrotou farieb, naopak, všetko zachádzalo v akejsi pošmúrnej šedosti. Ale práve to, myslím, výhodne vzbudzovalo náladu. Na tvári mŕtvej devy sídli nekonečný, svätý mier i tutlaný žiaľ. Vôbec myslím, že pôvodca musí patriť k lepším maliarom. Nad posteľou visí druhý obraz, tiež deva, ale živá. V čiernom oblečená, ruky k modlitbe zložené, žiaľ v tvári i slzy na riasach. S tou čerňou živo kontrastuje žltý, bohatý vlas, rozpustený na pleciach. I z neho veje bôľ a spolu tichá rezignácia.

Už toto ma vábilo vziať si túto izbičku. Vidno v nej i vkus, i trošičku pohodlia. Hľa, pri posteli neveľký stolík, prikrytý čipkovým obrúskom. Možno i v posteli čítať, keď sa zunuje večer sedieť.

„Jaká jsou kamna?“ preskočil som hneď k čiernej próze života. Pec, ako známo, v zime vzácna vec, a nechcel som, aby ma z izby vykadila.

„Dobré, velice dobré,“ odpovedá ona. A na pohľad nieto vskutku čo vytýkať. Sú hlinené, biele, nikde nevidno špáry, ani začadeného pásu. „Umývadlo také dostanete,“ riekla razom a hneď zatíchla.

,Vziať — nevziať,‘ čítam si na gombíkoch. ,Hľa, ani som nezbadal, že dvere sú sklenené. Bude mi vidno do izby — vec nepríjemná! Sú na nich záclony, ale riedke. Hm, nemilá vec, naozaj. Hľa, prezerajú si ma spoza záclon dievčatá sťa indického slona. Šepkajú — ale hneď sa odvracajú, keď zbadali, že som pozrel na ne. ,Hm — budem ich i ja vidieť!‘ pomyslel som si. ,Uvidíme, kto koho vytrucuje.‘

„A co žádáte?“ Už som bol úplne rozhodnutý. Iba cena ma mohla odstrašiť.

Zacenila mi tak nízko, že pomýlený začal som znovu prezerať, či je to pravá izba, či tu nebude dáky úskok. No všetko tu je pravé, solídne. Vysvetlil som jej, že budem tu bývať samotný, a že za takúto izbu platí sa toľko a toľko.

„Tak přidáte zlatku a za obsluhu zlatku!“ rozhodla ona. Suma bola ešte i takto hlboko pod normálom.

„No prát se s ní nebudou, když více nechce!“ pošepkal mi domovník do ucha. „Berou, když jim ho dává. To mají ňákej pokoj!“

Koniec ukážky