Atlantída
Neúmyselná invázia

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Gregory Mone

Atlantída – Neúmyselná invázia – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

VENUJEM SVOJMU OTCOVI,
KTORÝ MA VZAL POD HLADINU
UŽ V RANOM VEKU
A ČASTO SA TAM SO MNOU VRACAL.

1

Rozprávačka

Kaya potichu otvorila veľké pestrofarebné sklené okno a vyšla na balkón. Ulice pod ňou sa hemžili ľuďmi. Jej vesta, remienky na členkoch a rukavice boli zapnuté. Mohla ísť na predstavenie, vypočuť si ho a vrátiť sa naspäť, skôr ako niekto zistí, že zmizla. Jednoduché. Však?

Jej otec bol v obývačke a počúval nejakú debatu o budúcnosti poľnohospodárstva. Čosi o tom, ako mesto nakŕmi svoje rastúce obyvateľstvo. Dôležité? Jasné. Nudné? Rozhodne. Ani otec nepôsobil príliš zaujato, dýchal sťažka a pomaly. Čoskoro začne chrápať.

Kaya sa rozhliadla – doľava a doprava, hore a dole. V tejto skalnej stene žilo tucet rodín. Ktokoľvek by mohol dať otcovi vedieť, že ju zbadal, ako sa opäť vykráda preč. Napriek tomu… Toto bola jej šanca.

Vyskočila.

Pád bol tá ľahšia časť.

Rútila sa popri oknách susedov ako kameň. Na ulici sa ľudia tlačili ako ryby v akváriu. Kaya si medzi nimi ani nevedela nájsť miesto na pristátie. Zapla si na obleku gravitačný pohon a vznášala sa vo vzduchu niekoľko metrov nad davom. Žena s hustými sivými vlasmi sa zrazu vzniesla nad zástup ľudí a preletela smerom k balkónu oproti Kayinmu domu. Priestor, ktorý žena opustila, sa už uzatváral. Kaya rýchlo klesla a vrhla sa do medzery. Potom sa prikrčila, splynula s davom a predierala sa dopredu ako všetci ostatní.

„Rozmaznaná vznášačka,“ zavrčal muž za ňou.

Ponáhľala sa preč, prepletala sa pomedzi ľudí a vytiahla z ruksaku tenký plášť. Obmotala si ho okolo pliec, aby zakryla svoj gravitačný výstroj. Ten chlap jej nemusel závidieť. Iste, mala oblek, ale jej život nebol dokonalý.

Štvrť, v ktorej žila, však bola nesporne krásna, dokonca aj tu dole na zemi. Leštené kamenné steny lemovali kryštály, nie zubaté, drsné skaly, aké by ste našli v iných oblastiach. Okná domov tvorili trblietavé modré a zelené sklá. A ani to tu nesmrdelo. Na ceste domov zo školy musela prejsť štvrťou, ktorá páchla hnijúcimi rybami. Tu bol vzduch čistý a svieži.

V meste bolo teplejšie než zvyčajne. Kaya sa začínala potiť, a tak si poklopkala po opasku. Oblečenie povolilo, takže jej v ňom bolo v horúčave pohodlnejšie.

Vpredu, na druhej strane námestia, ju podľa plánu čakal Rian. Priestor okolo ventilácie zíval prázdnotou. To ju neprekvapovalo. Nikto sa nechcel dobrovoľne ocitnúť v blízkosti horúceho, vriaceho vzduchu.

Rian pokrútil hlavou, keď zbadal pod plášťom jej výstroj. „Vážne si zase vyskočila?“

„Nemôžem sa len tak vytratiť cez vchodové dvere.“

„Raz z teba niekto tú vec strhne.“

„Použila som tvoj trik so slúchadlom,“ zmenila tému. Rian vymyslel spôsob, ako prinútiť rodičov, aby si mysleli, že je vo svojej izbe, hoci v skutočnosti sa túlal po vonku. Naniesol na dvere trochu tmelu, prilepil naň staré slúchadlo s miniatúrnym reproduktorom a zosynchronizoval ho s vlastným slúchadlom. Ak niekto zaklopal alebo naňho prehovoril cez dvere, počul ho a odpovedal. Nesmel sa však od svojho bytu príliš vzdialiť, aby jeho hlas znel cez reproduktor zreteľne. Takto rodičov ľahko oklamal, že je doma, a vždy sa tým chvastal. Kaya to však doteraz nikdy nevyskúšala. Hádam to bude fungovať.

V zhone si rozopla popruhy gravitačného výstroja – remienky na členky, rukavice a plech na hruď – a spolu s plášťom si ich schovala do batoha.

„Pripravená?“ opýtal sa Rian. „Poďme.“

Jej kamarát poznal bočné uličky a tunely Hrebeňového mesta lepšie než ktokoľvek iný. Väčšina ľudí sa vliekla v dave alebo sa viezla na lodiach a trajektoch po bolestne pomalých vodných kanáloch. No Rian? Vedel o všetkých skratkách a teraz viedol Kayu úzkymi zakrivenými cestičkami, tmavými schodiskami a mnohými priechodmi pod nimi. Človek si musel dávať pozor, keď sa tadiaľto ponáhľal. Ak by ste si náhodou vybrali nesprávny čas, mohla sa prihnať povodeň a odniesla by vás spolu s odpadkami.

„Ponáhľaj sa!“ zavolal ponad plece.

Vzduch páchol kovom a kamenná zem bola mokrá a pokrytá vrstvou špiny. Rian bežal a tým veľa riskoval. Jeden chybný krok a hrozilo, že sa pošmyknú a rozbijú si lakeť alebo koleno. „Spomaľ!“ zakričala naňho.

„Ani náhodou.“

Zabáčali doľava, doprava, a keď dorazili k starému divadlu, z Kaye tiekol pot. Povolenie šiat pomohlo iba trochu. Rian si premeriaval budovu s rukami v bok. Nápis nad vchodom bol vykrivený, chýbalo aj niekoľko písmen. Po bokoch drsnej kamennej steny rástla zelená pleseň. Nad vchodom boli vysoko nad zemou dve veľké okná, ale obe vyzerali, že ich už roky nik neotvoril. „Sme tu správne?“ zaujímala sa.

Rian sa na chvíľu zamyslel. „Myslím, že áno.“

Kaya si znovu ťukla po opasku a otriasla si ruky aj nohy. Šaty nasiaknuté potom okamžite vyschli. Pred vchodom očakávala davy ľudí alebo aspoň zopár jednotlivcov. Koniec koncov, išlo o predstavenie Elidy. Tá žena zvykla rozprávať svoje príbehy pred tisícovými davmi. Vláda však začala rušiť jej vystúpenia s tvrdením, že tie príbehy sú príliš revolučné. Príliš nebezpečné. Samozrejme, Elida trvala na tom, že sú to iba príbehy. No skutočne boli?

Pred rokmi si ľudia kupovali lístky na jedno z jej predstavení mesiace vopred. Teraz boli zadarmo a konali sa tajne, ohlásili ich len niekoľko hodín pred začiatkom a niekedy sa narýchlo zrušili, ak sa o nich vláda dozvedela. Rian dal Kayi vedieť, že dnes sa bude predstavenie konať v tomto divadle. Teraz ju zaujímalo, či už ho náhodou nezrušili. „Si si istý, že sme tu správne?“ opýtala sa ešte raz.

Na sekundu zmĺkol. Mal pochybnosti. Jeho výraz sa však náhle rozjasnil. Ukázal na desiatku ľudí, ktorí sa k nim náhlili z tmavej uličky. Skupinka prebehla okolo nich. Posledná žena zo zástupu sa otočila k Rianovi a ku Kayi, kým vošla dnu. „Už nezostáva veľa voľných miest,“ upozornila ich. „Na čo čakáte?“

Divadlo sa nachádzalo v širokej jaskyni s vysokými stropmi a dlhými radmi lavíc z lešteného kameňa. Na sedadlách v hlavnej časti sály sa tlačilo najmenej sto ľudí. Ďalšie desiatky sa tisli na balkóne nad nimi.

„Tam dole sú dve miesta,“ ukázal Rian na tretí rad.

Len čo si sadli, svetlá na javisku sa rozjasnili. Zvyšok sály potemnel.

Dav zatlieskal a Elida pomaly prešla do stredu kovového pódia a sadla si na malú stoličku. Mala dlhé kučeravé biele vlasy. Vyžarovala z nej akási zvláštna energia a nikto ju nemusel predstavovať. Nebolo to potrebné. Kayina stará mama povedala vnučke, že keď bola malá, mama jej po večeroch rozprávala Elidine príbehy. Vraj jej mali pomôcť zaspať, ale ich účinok bol opačný – prebudili v nej úžas, vzrušenie a neodbytnú túžbu zažívať dobrodružstvá. Na konci rozprávania Kaya vždy poskakovala po posteli a chrlila jednu otázku za druhou. Matka jej na ne veľmi rada odpovedala a nakoniec musel prísť do izby otec a upokojiť Kayin rozrušený mozog, nech konečne zaspí.

Kaya niekedy uvažovala, či jej tie príbehy mali naozaj pomôcť uvoľniť sa a zaspať. Možno mali skôr podnietiť jej sny.

Odvtedy však prešlo veľa rokov. Sotva si tie dni pamätala. Takmer si nedokázala spomenúť, ako jej mama vyzerala. Vo svojom vnútri pocítila bolestivú prázdnotu. Zhlboka vydýchla.

„Čo sa deje?“ opýtal sa Rian.

Našťastie nemusela nič vysvetľovať. Elida sa už púšťala do svojich príbehov plných dobrodružstiev, tragédií a komédií. Javisko, divadlo a dav poslucháčov sa čoskoro rozplynuli. Kaya sa preniesla do svetov, kde sa odohrávali Elidine príhody, na vzdialené miesta a do podivuhodných ríš. Po viac než hodine sa rozprávačka konečne dostala ku Kayinmu obľúbenému príbehu, starej rozprávke o chlapcovi, ktorý cestoval ďaleko za hranice svojho sveta, až na povrch morskej hladiny. Matka rozprávala Kayi tento príbeh, keď bola veľmi malá. Práve tento príbeh skutočne podnietil Kayinu predstavivosť. Existovali rôzne verzie, rôzne podoby, ale všetky spájali rovnaké základné detaily. Srdce sa jej vždy rozbúchalo o čosi rýchlejšie, keď počula, ako hrdina prvýkrát prerazil hladinu oceána a vystúpil nad ňu. Vzduch nad vodou mal byť otrávený. Súš mala byť bez života a bezútešná. No v údajne nebezpečnom vzduchu chlapec zbadal zvláštne lietajúce tvory a trblietavé vznášajúce sa paláce zo skla preplnené žiarivo zelenými rastlinami a stromami. A zazrel aj ľudí – Elida ich nazývala Ľudia Slnka. Z pier rozprávačky pripadal Kayi svet nad oceánom taký skutočný. A zároveň taký čarovný.

Príbeh bol takmer dokonalý. Až na to, že ten chlapec mal byť dievča.

Len čo Elida dorozprávala posledný príbeh o Ľuďoch Slnka, dav sa vášnivo roztlieskal. Rozprávačka sa opatrne postavila, poklonila sa a povedala: „V mojom veku už neexistujú prídavky. Ďakujem vám všetkým a nezabúdajte…“

Vtom sa na pódium vyrútil akýsi muž a naliehavo, varovne čosi zašepkal starenke do ucha. Rozprávačka sa zhlboka nadýchla a pokrútila hlavou. Úpenlivo ju o niečo prosil. Zdvihla ruku a sadla si naspäť na malú stoličku. A potom vyhlásila nasledovné:

„Môj spolupracovník ma informoval, že nás čoskoro navštívia nevítaní hostia. Odporúčam vám, aby ste všetci opustili sálu pokojne a usporiadane.“

Obecenstvo spanikárilo. Ľudia sa začali ponáhľať hore uličkami a hrnuli sa k východom. Istý muž dokonca stúpil Kayi na nohu, aby cez ňu preliezol. Rian vstal a potiahol kamarátku za rukáv. „Poďme!“

Ona však nemohla odísť. Ešte nie. Stará rozprávačka bola taká pokojná. Taká vyrovnaná. Prikázala svojmu spolupracovníkovi a zvyšku personálu, aby utiekli. Teraz sedela na javisku sama. Očami prebodla Kayu práve v momente, keď ju Rian prehováral, aby vzali nohy na plecia. „Prečo nechcú, aby ste rozprávali svoje príbehy?“ zavolala na ňu Kaya.

Starenka si priložila ruku k uchu. „Čo sa pýtaš, mladá dáma?“

Rian pustil Kayin rukáv.

Elida k nej prehovorila. Kayu zrazu premohla nervozita, takmer sa bála znovu ozvať. Takmer. „Čo je také nebezpečné na vašich príbehoch?“

Rozprávačka sa tentoraz usmiala. „Skrýva sa v nich pravda, drahá. A pravda môže byť nebezpečná.“ Ukázala na dvere. „Onedlho vtrhnú do tohto divadla vládni agenti a zatknú všetkých, ktorých tu nájdu. Niektorých prepustia, ale tých pár šťastlivcov nikdy neprehovorí o tom, čo zažili, keď boli v rukách agentov. A nikdy nespomenú ani moje príbehy.“

„A čo bude s tými, ktorých neprepustia?“

„Tých už nikdy nikto neuvidí.“

„Poďme, prosím,“ žiadal Kayu Rian.

V divadle zostali iba oni traja.

Elida opäť pozrela na dievčinu. Priamo na ňu.

„Ja utekať nebudem,“ vyhlásila, „ale vy dvaja áno.“

Vonku hučali a kvílili sirény.

„Už sú tu,“ zľakol sa Rian. „Je neskoro.“

Ujsť predným vchodom neprichádzalo do úvahy. Vbehli by agentom priamo do pazúrov. A čo potom? Elida ukázala vysoko nad nich – na balkón. Ak by sa im tam podarilo dostať, možno nájdu inú cestu von. Kaya chvatne vytiahla z batoha svoj oblek.

„Čo to stváraš?“ nechápal Rian.

„Dostávam nás odtiaľto.“

Teraz sa pred budovou ozývali výkriky.

Nemala dosť času, aby si pripútala celý výstroj. Pripevnila si na hruď iba ochranný plech. „Chyť sa môjho chrbta!“ prikázala Rianovi.

„Čože?“ rozhorčil sa Rian. „Prečo si nenasadím výstroj ja a ty sa mi chytíš chrbta?“

„Nevymýšľaj,“ odsekla. „Máš gravitačný oblek?“

„Nie.“

Chytila ho za pravú ruku a zapískala, aby zapla pohon. „Tak sa drž!“ skríkla a nadskočila zo zeme.

Pohon zápasil s váhou dvoch osôb. Kaya mala pocit, že Rian jej čochvíľa vykĺbi ruku. Zdvihli sa sotva nad výšku pliec.

„Pusť ma!“ zvolal Rian. „Pusť ma a choď!“

Pekné od neho. Jasné. No aj trochu dramatické. Kaya znovu zapískala, pričom podržala posledný tón, aby oblek zabral naplno, a zrazu sa vzniesli vysoko nad sedadlá. Zaklonila hlavu dozadu. Strop sa rýchlo približoval. Rian švihol nohami, pustil sa jej chrbta a narazil do lavice na balkóne s výhľadom na javisko. „Au,“ zašomral si popod nos.

Kayu bez neho unášal výstroj rýchlejšie, rútila sa priamo k stropu. Inštinktívne zdvihla ruky a odstrčila sa od drsnej skaly nad hlavou. Pichlo ju v zápästiach. Opäť zapískala, znížila pohon a nejakým zázrakom sa jej podarilo pristáť na nohách v podrepe niekoľko krokov od Riana.

„Máš šťastie.“

„Nie, som šikovná,“ odvetila.

Zastal a ukázal na koniec uličky. „Hm. Schody.“

Skvelé. Schodmi by sa sem dostali jednoduchšie. Aj rýchlejšie.

Počula ťažké kroky agentov, ktorí sa hrnuli do sály pod nimi.

Kaya a Rian sa prikrčili k podlahe a prikradli sa bližšie k zábradliu balkóna. Pomaly zdvihli hlavy, ale len natoľko, aby videli cez okraj. Prví agenti už vybiehali na pódium. Zvuk sa v teraz prázdnom divadle poľahky niesol do všetkých strán.

Rian stiahol Kayu k zemi. „Opatrne,“ zašepkal. „Nechceme, aby nás chytili.“

Prikývla. Mal pravdu.

Ukázal na svoje uši. Nemuseli ich vidieť, ale stále ich počuli.

Dole pod balkónom sa Elide prihovorila žena so škrípavým hlasom. „Si zatknutá.“

„Za čo?“ zháčila sa starenka.

„To veľmi dobre vieš.“

„Môže za to príbeh o chlapcovi, ktorý sa dostane nad hladinu a nenájde otrávený vzduch a pustú krajinu, ale svet prekypujúci životom a vyspelou technológiou? Nemala som spomínať Ľudí Slnka?“

„Ticho. To by stačilo.“

„Je to iba príbeh, drahá,“ pokračovala Elida. „Ibaže by nebol?“ Jej tón sa zmenil. Teraz znela, akoby sa agentom posmievala. „Mohlo by to tak byť? Môže byť ten príbeh pravdivý? Predpokladám, že to by bol jeden z dôvodov, prečo ma vy, mazači, chcete umlčať.“

Kaya a Rian na seba vyvalili oči. Mazači? O mazačoch počulo takmer každé dieťa. Nedalo sa povedať, že by to boli policajti, ale mali k nim blízko. Údajne pracovali v utajení. Chytali zločincov a revolucionárov a nechávali ich zmiznúť. Niektorí tvrdili, že ľudí vyhadzujú do hlbokého oceána. Iní vraveli, že ich zatvárajú do tajného väzenia. Kaya a Rian sa kedysi hádali o tom, či mazači skutočne existujú, alebo sú iba mýtom.

V tejto chvíli však boli desivo skutoční.

„Vstaň, Elida, lebo inak…“

„Áno, tak je to! Ten príbeh je pravdivý. Chcete ma umlčať, lebo vravím pravdu, však?“

Slová zostali visieť vo vzduchu. Rozprávačka ich vyslovila silným, vzdorovitým hlasom.

Akoby si chcela byť istá, že ju budú Rian s Kayou zreteľne počuť.

Kaya začula cvaknutie.

Potom hlboké, mocné bzučanie.

A náraz, keď sa ktosi zosunul na podlahu.

Rian ju prakticky prišpendlil k zemi, aby nevyzrela cez okraj zábradlia.

„Opatrne ju zdvihnite a preneste na palubu krížnika!“ prikázala žena. „Radšej by som ju dostala z dohľadu, kým sa prebudí.“

Kaya tam nedokázala len tak nečinne sedieť. Pokúsila sa vyskočiť na nohy.

Rian ju stiahol na zem.

„Čo to bolo?“ zakričala žena.

„Niekto tu je,“ vyhlásil jeden z ďalších agentov.

„Skontrolovali ste balkón?“ opýtala sa.

„Nuž, my sme ne…“

Kayi mocne tĺklo srdce. Toto nie je dobré. Vôbec.

„Nevšimli ste si za nami ten obrovský balkón?!“

„No, my…“

„Vylez tam, kým nevymažem aj teba!“ skríkla žena.

O niekoľko sekúnd neskôr sa na schodoch ozvali ťažké kroky agentov.

Kaya a Rian sa rozbehli k dvom veľkým oknám v zadnej časti divadla. Jedno bolo také hrdzavé, že sa nedalo otvoriť. Kaya tvrdo kopla do druhého a okno sa rozletelo. Zapískala, aby zapla pohon. „Tentoraz sa so mnou nebudeš hádať, však?“ opýtala sa Riana.

„Nie.“

Vyšplhal sa jej na chrbát vo chvíli, keď agenti s dupotom vtrhli do uličky za nimi.

Obe deti zoskočili z okennej rímsy a nechali sa unášať do diaľky, čoraz vyššie nad ulicou pod nimi. Pred divadlom agenti strkali do niekoľkých návštevníkov predstavenia, aby nastúpili do čierneho vznášadla bez okien. Kaya opäť zapískala a pustila pohon na plné obrátky. Preleteli ponad dve štvrte v absolútnom tichu. Potom ich nasmerovala nadol a zosadli na zem.

Ešte chvíľu mlčali, obaja sa snažili lapiť dych.

Koniec ukážky