Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Alžbeta Báthoryčka

Jonáš Záborský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Eva Lužáková, Katarína Tínesová, Slavomír Kancian, Erik Bartoš

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0007-0

Pôvodná publikácia

Jonáš Záborský. Alžbeta Báthoryčka. DILIZA. Bratislava 1969. 75 s. Ladislav Jánsky redigoval. . E. Hurínska korigovala.

Jonáš Záborský — Julo Zborovjan: Alžbeta Báthoryčka. Dramatická romanca v 3 dejstvách

Poznámka: Záborského „Báthoryčka“ — smutnohra v dvoch dejstvách je odtlačená v knihe „Divadelné hry J. Záborského“ z r. 1870 na str. 192 — 201.

Bibliografické poznámky

Jonáš Záborský — Julo Zborovjan: Alžbeta Báthoryčka. Dramatická romanca v 3 dejstvách

Poznámka: Záborského „Báthoryčka“ — smutnohra v dvoch dejstvách je odtlačená v knihe „Divadelné hry J. Záborského“ z r. 1870 na str. 192 — 201.

Osoby

ALŽBETA BÁTHORYČKA, grófka z Čachtíc

KATARÍNA, jej dcéra

FICKO, grófkin dôverný sluha

DORA a ILONA, staré baby, slúžky u Alžbety

MÁRIA, mladá panna, chyžná na zámku

PARASKA, urastený mladý chudobný zeman

KEČEGY, nafúkaný grófsky fičúr

AMBRÓZIUS, kňaz v Čachticiach (ale aj ako symbol J. Záborského)

VALKO, sedliak — rebel

AGNESA, mladé dievča

JURAJ THURZO, palatín

ZÁVODSKÝ, palatínov tajomník

1. DRÁB (hajdúch)

2. DRÁB (hajdúch)

1. VOJAK z osobnej stráže palatína

2. VOJAK z osobnej stráže palatína

Hlasy za scénou

Dej z roku 1610 symbolizuje odpor a vzbury proti krutej tyranii; je to súčasne paralela nášho boja a zápasu proti všetkým neľudskostiam, krvilačnosti, zabíjaniu a vraždám od posledných storočí až po dnešok.

Prvé dejstvo

Na Čachtickom zámku — v komnate Alžbety Báthoryčky.

Výstup 1.

DORA (v rukách drží menšiu nádobu, v ktorej má bylinný odvar, mieša ho):

Čože tebe, Marka. Ty si mladá.

Orosíš sa v tráve, a si pekná.

Ale naša grófka má už roky,

no a roky musia mať svoj rozum.

MÁRIA:

A či azda vy rozumom pre ňu?

ILONA:

No, tak troška. Pomáhame kde-tu.

Taký odvar, ako dnes tu máme,

vieš, čo hodín, ba dní práce stojí?

MÁRIA:

Veru neviem.

DORA:

             Grófka by nás mohla

vyznamenať za robotu toľkú.

MÁRIA:

Istotne vás odmení, ak odvar

pomáha jej.

ILONA:

            Že či pomáha jej?

Jaj, dušička, však to zázrak robí.

Kde ti bola včera vráska ešte,

tam dnes koža vyrovnaná, čistá —

či si azda málo všímaš panej?

DORA:

Ja v jej rokoch už som nemyslela

na to, či mi vlasy šedivejú,

ani na to, či som v bokoch plnšia.

No a na to — veď vieš — panebože —

pre nás také veci nestvorili.

Robíš, robíš, deti rodíš na svet,

a tak strácaš zuby… aha — jeden —

ILONA (ľútostivo):

Ha — jaj…

DORA:

          No a tak už — ak nie sebe —

aspoň grófke pomôcť treba —

ILONA (opäť vzdychne):

               Ha -jaj…

DORA:

A čo toľko jajkáš, stvora božia?

ILONA:

Čože by som. To mi iba srdce

prudšie bije. Ústami sa hlási.

I ja som už postrácala všetko,

ešte i dve dcéry takto rokom…

MÁRIA:

A čo sa im stalo?

DORA (zaskočí reč Ilone):

                   Ale,  každý

deň chceš len to isté krútiť?! Načo?

Výstup 2.

ALŽBETA (vojde málo upravená).

MÁRIA (hneď k nej beží a podáva jej zrkadlo s rukoväťou).

DORA (po úklone):

Pani grófka, priniesli sme —

ALŽBETA:

                             Počkaj!

(Hľadí do zrkadla.)

Mara, vlasy lepšie upraviť mi!

MÁRIA:

Prosím.

(Keď si Alžbeta sadne, začne jej upravovať vlasy.)

ALŽBETA:

Ani čipka nie je dobre.

Napraviť ju. — No, čo máte vy dve?

DORA:

Po tri noci horou blúdili sme,

cez tri krížne cesty prechádzali,

do troch studní krčah ponárali,

sedem bylín zázračných sme našli —

ALŽBETA:

Netrep, Dora, toľko. Na účinok

zvedavá som. Ukáž!

DORA:

                   Zaručený.

ALŽBETA:

Možno vrátiť babie leto jari?

ILONA:

Možno, možno, kým nepríde zima.

ALŽBETA:

Koľkože ti?

ILONA:

            Vyše päťdesiat už

bude.

ALŽBETA:

      A ty, Dora? Koľko ty máš?

DORA:

Možno menej, možno viacej. Ktovie.

Nestaral sa o roky mi otec,

a mať skoro stratila som. Ale —

môj najmladší pred rokom sa ženil.

ALŽBETA:

Staré baby z vás už.

ILONA:

                     Tak, tak, veru.

ALŽBETA:

A mne koľko, Dora?

DORA (bojazlivo):

                   Skade by som —

ALŽBETA:

Veď si u mňa už dosť rokov, či nie?

DORA:

Slúžim, slúžim, ale roky neviem.

ALŽBETA:

Ilona, ty povedz!

ILONA:

                  Neuhádnem.

Pani grófka taká bystrá stále,

taká vrtká, omladnutá vdova,

že by som jej na tridsiatku dala.

Ale, prosím, nech sa nenahnevá…

ALŽBETA:

Na tridsiatku? Toľko asi, Mara?

MÁRIA:

Mne je ešte ťažšie hádať, pani,

lebo som tu iba druhý mesiac.

ALŽBETA:

Načo hádať? Povedz, akou zdám sa.

MÁRIA:

Iste mladšou ako podľa rokov.

ALŽBETA:

Tak! — A roky nepovieš mi?! Faloš! 

(Hľadí do  zrkadla.)

Upravila si ma ako kofu.

Ničomu ťa nemožno naučiť.

Potom, pravda, komu sa mám páčiť?!

Oh, ty satanáša dievka sprostá!

MÁRIA:

Prosím vás o prepustenie, grófka.

ALŽBETA:

Nie tak ľahko z Čachtíc ako do nich!

Olúpem ti všetko mäso z kostí,

vytrhám ti uši tvoje oslie!

(Ťahá ju za uši.)

MÁRIA (vymaní sa jej z rúk a utečie).

DORA (pribehne s Ilonou k Alžbete):

My vás upravíme, osvietená,

milostivá naša pani grófka.

ALŽBETA:

Preč, opice, ježibaby staré —

(Dora a Ilona utekajú preč. Alžbeta v hneve 

hádže za nimi zrkadlo.)

ALŽBETA (nervózne zvoní a rozhadzuje veci).

Výstup 3.

FICKO:

Zvonili ste, pani grófka, na mňa?

ALŽBETA:

Povedz, Ficko, ozaj som už stará?

FICKO:

Vy a stará? Odkiaľ také reči?

ALŽBETA:

Páčim sa ti?

FICKO (ako pomätený od toľkého vyznamenania):

             Vy — mne? Vy? Oj —

ALŽBETA:

                                Povedz!

FICKO:

Všetky drahokamy lacnejšie sú

ako jeden úsmev od vás pre mňa.

Či mne páčite sa? — Aké slovo,

aké slovo vyňať z úst mám, pani —

ALŽBETA:

Si ty ale somár! — Pýtam sa ťa,

či sa ti v tom vystrojení páčim.

Ty to posúď, lebo dnes tu príde

vzácny hosť mi. A tá chyžná Mara

raz poriadne ustrojiť ma nevie.

FICKO (začína chápať stav vecí):

Pravda. I tá čipka nezvlnená

do záhybov tak, ako sa patrí.

ALŽBETA (strhne si čipku a odhodí ju):

Lepšie takto?

FICKO:

              Lepšie, pani grófka —

ALŽBETA:

Netreba mi teda takú chyžnú.

FICK0:

Pravda, že vám taká nepotrebná.

ALŽBETA:

A čo myslíš, Ficko, je dosť pekná?

FICKO:

Mara?

ALŽBETA:

      Mara! Už si na ňu hľadel?

FICKO:

K pani grófke, kdeže sa tá môže —

ALŽBETA:

Netreba ju porovnávať so mnou.

Ona sama, sama či je pekná,

či vie vábiť mužov.

FICKO:

                    No, keď takto,

aj dosť pekná zdá sa.

ALŽBETA:

                  Chcel by si ju?

FICKO:

Už má, pani grófka. Vydať chce sa.

ALŽBETA:

Vydať? To je dobre. Nuž ju vydám.

Do tvojich rúk, Ficko!

FICKO:

                       Ja vám slúžim,

od vás ani na krok nevzdialim sa.

ALŽBETA:

Popleta si. Choď — a priveď mi ju.

Nerada ja odvar z bylín. Darmo,

najlepšie sa osvedčil mi kúpeľ —

FICKO:

Takú službu vždy rád vykonávam.

(Odíde.)

ALŽBETA:

Z tých jej túžob na slasť z lásky padne.

Aká čudná príroda je k rokom:

mladé, neskúsené, cnostné panny

obrazy si vytvárajú z lásky.

Oheň prvej mladosti sa vznieti

slepo, a tak horí ako fakľa,

kým podstaty nepoznajú jadro.

U nás láska postupnosť má k cieľu.

Mladosť žije z citu. Nám však na cit

súdnosť kvapká. Tú využiť vieme.