Joachim Becker & Ivan Lesay

Život na úver

Všetko, čo ste chceli vedieť o kríze

1. Úvod

Peniaze vynašli, aby

sme presne vedeli,

koľko dlhujeme.

– Cullen Hightower

Súčasná kríza nespadla z neba. Jej predzvesťou bolo množstvo kríz v minulosti, hoci rozsahom tej aktuálnej nemôžu konkurovať. Na mysli máme menšie krízy v Spojených štátoch amerických (usa), ale tiež závažné krízy v Japonsku, Švédsku, Rusku, Turecku či v mnohých krajinách Latinskej Ameriky a juhovýchodnej Ázie. Cestu k aktuálnej kríze vydláždili stratégie hospodárskeho rastu, ktoré sa ešte pred jej vypuknutím uplatňovali v samotných krajinách jadra svetovej ekonomiky (takzvaných vyspelých západných krajinách). Spomínané rastové stratégie boli založené na celom rade iluzórnych predpokladov:

• Ilúzia neustáleho rastu cien aktív a nehnuteľností. Keďže sa už od raných sedemdesiatych rokov minulého storočia znižovali výnosy z investovania do produktívnych častí hospodárstva, stále viac a viac peňazí sa investovalo do akcií, iných cenných papierov a do nehnuteľností. Finančný sektor loboval za liberalizáciu finančných trhov a svoj cieľ dosiahol. Privatizácia dôchodkových systémov zaistila finančným trhom nový a stály prítok zdrojov. Ceny finančných aktív sa začali nafukovať. Banky, dôchodkové
a hedžové fondy sa začali správať tak, ako keby ceny aktív mohli
v raste pokračovať donekonečna. Tieto inštitúcie si na svoje obchody čoraz viac požičiavali. A to isté platilo na trhu s nehnuteľnosťami. Produktívne hospodárstvo a zisky z neho ale rástli pomalšie
a nestíhali sekundovať rastu cien finančných aktív. Tak sa stalo, že ceny aktív nepomerne narastali. Na mnohých realitných trhoch sa postavilo viac domov, než sa mohlo predať. Začali sa prejavovať všetky príznaky finančných a realitných bublín, ale dlho sa ignorovali.

• Ilúzia, že spotrebné úvery pomôžu trvalo udržať hromadnú spotrebu. V usa a vo väčšine európskych krajín už dlhodobo a často výrazne klesá pomer miezd na národnom príjme. Reálne mzdy mnohých pracujúcich stagnujú a v sektoroch s nízkymi mzdami dokonca klesajú. Napriek tomu sa v nemalom počte ekonomík spotreba udržiavala alebo dokonca stimulovala poskytovaním spotrebných úverov. Platilo to najmä o anglosaských krajinách a
o niektorých štátoch Stredomoria a východnej Európy. Okrem toho sa podporoval nákup nehnuteľností na hypotéku – niektoré krajiny na tento účel zavádzali podporu domácností z verejných rozpočtov. Zadlženosť domácností tak rástla. V pomere k disponibilnému príjmu sa napríklad v období 1995 až 2005 zvýšila
z 93 % na 135 % v usa, zo 106 % na 159 % vo Veľkej Británii a z
59 % na 107 % v Španielsku. Banky sa pri poskytovaní úverov nepýtali nepríjemné otázky a nemali vysoké požiadavky. K úverom sa dostali aj ľudia z nízkopríjmových skupín. Vo väčšine prípadov sa za tieto pôžičky ručilo nehnuteľnosťou. Predpokladalo sa totiž, že ceny domov a bytov budú nepretržite rásť. Tento predpoklad však bol chybný. Bremeno splácania dlhov bolo pre pracujúcich stále ťažšie a ťažšie. Zo strednodobého a dlhodobého hľadiska sa totiž dajú výdavky na spotrebu udržať iba aktuálnymi príjmami.
A z dlhodobého hľadiska udržateľnosti hromadnej spotreby bránila najmä nerovná distribúcia príjmov.

• Ilúzia, že zadlžovanie v zahraničí pomôže udržať dovoz. Krajiny, v ktorých sa hromadná spotreba stimulovala za cenu rapídne rastúceho zadlžovania domácností, zvyčajne tiež vykazovali obrovské deficity obchodnej bilancie – ich dovoz rástol rýchlejšie než vývoz. Dovoz sa čoraz viac platil z peňazí požičaných v zahraničí. Zahraničné zadlženie teda rástlo. Iné krajiny pre zmenu zakladali svoj hospodársky rast na podpore vývozu (napríklad pomocou podhodnotenia národnej meny alebo pridusenia rastu miezd). Export z domova uľahčovali tým, že naň ponúkali úvery. Nemecké pôžičky tak financovali nemecký vývoz do Španielska či Británie; čínske umiestňovanie kapitálu v usa financovalo čínsky export do Spojených štátov. Azda netreba dodávať, že takýto model nemôže fungovať naveky.

• Ilúzia, že finančné inovácie prispejú k lepšiemu riadeniu rizík. Expanziu úverov a dlhov sprevádzalo zavádzanie takzvaných finančných inovácií. Vynašli sa nové druhy cenných papierov – napríklad banky začali ako cenné papiere predávať balíčky svojich úverov. V praxi to znamenalo, že riziko nesplatenia úverov presunuli na kupcov týchto nových cenných papierov, a tým sa rizika zbavili. Preto sa aj čoraz menej starali o platobnú schopnosť svojich klientov, teda o ich bonitu. Hoci na to nebol reálny základ, ratingové agentúry boli ochotné dať novým cenným papierom vynikajúce hodnotenie. Navyše tí investori, ktorí sa chceli poistiť proti riziku nesplatenia úverov (ktoré boli podkladom ich cenného papiera), si mohli kúpiť takzvané swapy na úverové zlyhanie (Credit Default Swaps, cds). Za poplatok tak dostali sľub, že v prípade nesplácania úveru im poisťovacia spoločnosť poskytne kompenzáciu. Nemalým problémom však bolo, že poisťovne nemali na kompenzácie dosť zdrojov. Díleri cds si navyše neuvedomovali, že
v krízovej situácii prídu požiadavky na vyplatenie poistného všetky naraz. Napriek mediálnemu obrazu cds ako poistenia proti nesplácaniu úverov tak možno v najlepšom prípade hovoriť iba
o pseudopoistení. Deriváty typu cds sa zvyčajne obchodujú mimo sféry kontroly nad finančným a poistným trhom. Preto sa tomuto sektoru – aj keď je úzko napojený na oficiálny bankový sektor – hovorí tieňové bankovníctvo. Záverom možno konštatovať, že finančné inovácie neviedli k lepšiemu rozdeleniu a riadeniu rizika, ale k jeho znásobeniu, respektíve zneprehľadneniu.

Mohutná expanzia úverov pomohla zakryť problémy produktívnej ekonomiky. V krajinách jadra svetového hospodárstva zoslabol potenciál hospodárskeho rastu. Hromadnú spotrebu navyše obmedzila rastúca nerovnosť delenia príjmov. Rozdiely v produktívnych kapacitách a štruktúrach medzi jednotlivými krajinami sa iba zvýraznili. Na jednej strane stoja krajiny s nahromadenými prebytkami vývozu a aktívami v zahraničí, na druhej strane sú ekonomiky s obchodnými deficitmi a zahraničnou zadlženosťou. Sociálna a priestorová polarizácia patrí ku kľúčovým príčinám súčasných turbulencií.

Aktuálna kríza sa začala ešte v roku 2007 v anglosaských krajinách, teda v ekonomikách s mimoriadne vyvinutým finančným sektorom a s obzvlášť voľnou finančnou reguláciou. Realitná bublina v usa spľasla už v roku 2006. V nasledujúcom roku začali ceny nehnuteľností v Spojených štátoch klesať. Rástlo množstvo domácností neschopných splácať svoje hypotéky a úvery založené nehnuteľnosťami. Keďže dlhy sa predávali zabalené v balíčkoch cenných papierov po celom svete, problémy sa rozšírili aj do iných sektorov finančného systému. Banky strácali ochotu navzájom si požičiavať. Centrálne banky začali do systému nalievať dodatočnú hotovosť a v tomto čase sa aj prvý raz znárodnili banky v snahe predísť ich bankrotu.

V septembri 2008 kríza nadobudla novú dimenziu. Pád jednej z najväčších investičných bánk v usa Lehman Brothers silne zatriasol celým medzinárodným finančným systémom. Obnažili sa slabé miesta mnohých finančných inštitúcií. Banky si navzájom prestali veriť... A mali na to dobré dôvody. Medzibankový trh skolaboval. Vlna nedôvery sa rozšírila aj za hranice usa a postihla aj banky v iných krajinách. Mimoriadne dôsledky zaznamenal finančný sektor v krajinách so silným prepojením na finančný trh v usa. Týkalo sa to najmä severozápadnej Európy – Veľkej Británie, Írska, Islandu, štátov Beneluxu, Švajčiarska a v menšom rozsahu Nemecka a Francúzska.

Kríza sa finančným kanálom rozšírila tiež do krajín, ktoré pred krízou vykazovali veľmi vysoké deficity obchodnej bilancie a bežného účtu a ktoré boli závislé od dovozu kapitálu. Do tejto kategórie patrili najmä krajiny východnej Európy, Turecko
a niekoľko stredoamerických štátov. Ich model hospodárskeho rastu bol totiž založený na zahraničnom zadlžovaní. Keďže zdroj pôžičiek zo zahraničia vyschol, model rastu skolaboval.
V krajinách, kde spotrebu poháňali spotrebné úvery, znamenalo odstavenie úverových tokov logicky nižšiu úroveň spotreby.
V dôsledku nepriaznivých hospodárskych vyhliadok do budúcnosti skolabovala aj investičná aktivita.

Pokles domácej spotreby v mnohých krajinách znamenal, že trpel aj vývoz zo silne exportne orientovaných ekonomík. Pokles vývozu sa dotkol najmä Nemecka, Japonska, Kórey, Taiwanu
a juhoamerických, afrických a blízkovýchodných ekonomík. Čím otvorenejšie boli ekonomiky navonok, tým tvrdšie ich v roku 2009 zasiahla recesia. Preto boli napríklad východoázijské hospodárstva postihnuté krízou viac než ekonomiky Južnej Ameriky. Čína
a India sa hospodárskemu úpadku vyhli úplne, kým v Brazílii sa recesia prejavila iba mierne.

Politické reakcie v tejto fáze krízy neboli jednoliate. V krajinách s tvrdo zasiahnutým finančným sektorom boli absolútnou prioritou mimoriadne nákladné záchranné balíčky bankám (prípadne poisťovniam). Pre stabilizáciu finančného sektora sa muselo siahnuť hlboko do verejného rozpočtu v Írsku, Veľkej Británii, usa, na Islande a v štátoch Beneluxu. Banky dostali
z verejných zdrojov konské dávky kapitálu a niekoľko finančných inštitúcií (čiastočne) znárodnili. O týchto nákladných opatreniach sa rozhodovalo vo veľmi uzavretých kruhoch, do ktorých patrili vrcholoví manažéri bánk a poprední predstavitelia centrálnych bánk a ministerstiev financií. V prípade nutnosti sa opatrenia pretlačili v rekordnom čase aj cez parlament. Poskytnutie obrovských balíčkov finančnému sektoru sa zvyčajne neviazalo na náročné požiadavky a podmienky voči zachraňovaným inštitúciám. Do finančného sektora navyše pritiekli enormné kvantá likvidity
z centrálnych bánk.

Diskusia o rozpočtových stimuloch pre produktívne sektory bola omnoho protirečivejšia než debata o balíčkoch pre banky. Napriek tomu usa a mnohé európske štáty určitú formu rozpočtových stimulov prijali. Avšak zdroje vyčlenené na tento účel boli
v porovnaní so sumami pre finančný sektor almužnou. Financie sa použili hlavne v tradičných priemyselných sektoroch, najmä vo výrobe áut. Stabilizovala sa tak prevažne zamestnanosť mužov.

Rozpočtová podpora smerovala skôr do zabehnutých priemyselných sektorov s vysokou nadkapacitou, než do financovania krokov smerom k budovaniu ekologicky udržateľnejších sektorov. Obnoviteľné zdroje energie, zatepľovanie budov a podobne hrali
v protikrízových opatreniach iba zanedbateľnú úlohu. Možno teda konštatovať, že fiškálne stimuly sa neplánovali príliš progresívne.

Krajiny s veľkými obchodnými deficitmi a obrovskou zahraničnou zadlženosťou začali už v tomto období prijímať tvrdé škrty. Konkrétne sa tak dialo vo východnej Európe – od pobaltských štátov, cez Maďarsko, Chorvátsko až po Rumunsko. Hlavným cieľom vlád týchto krajín bolo udržať výmenný kurz. Vzhľadom na vysoké dlhy v zahraničnej mene by devalvácia národnej meny spôsobila vážne problémy bankám a dlžníkom. Západné banky sa totiž pochopiteľne chceli vyhnúť znehodnoteniu svojich aktív v spomínaných krajinách. Ľudia zo strednej triedy, zadlžení
v eurách alebo švajčiarskych frankoch, sa zase báli, že sa im predraží splácanie dlhov (pri zárobkoch v miestnej a dlhoch v zahraničnej mene by zhoršenie kurzu znamenalo reálne vyššie splátky). Tieto záujmy bánk a strednej triedy prevážili a k devalvácii neprišlo.

V niektorých prípadoch musela prísť pomoc zo zahraničia – zasahovali Medzinárodný menový fond (mmf) a Európska komisia (ek). Ale aj v krajinách, kde medzinárodné inštitúcie nezasahovali, sa recepty príliš nelíšili. V zásade išlo o rozpočtové škrty (spravidla v oblasti sociálnych služieb) a o škrty v mzdách vo verejnom sektore a v dôchodkoch. Hlavnými zložkami protikrízovej politiky tak bolo znižovanie osobných príjmov a obmedzovanie sociálneho štátu. V dôsledku týchto opatrení trpeli najmä zraniteľné sociálne skupiny a ženy. Ženy preto, lebo ich hlavným zamestnávateľom je verejný sektor, ale tiež preto, lebo znižovanie úrovne sociálnych služieb znamená zvyšovanie pracovnej záťaže v súkromí a v domácnostiach najmä u nich.

V posledne menovanej skupine krajín nastal rekordný prepad hdp. V Lotyšsku sa v roku 2009 znížil o 18 %, na Ukrajine
o 14,8 %, v Litve o 14,7 % a v Estónsku o 13,9 %. V celej eú klesol hdp v roku 2009 v priemere o 4,2 %. Hospodársky prepad sa prejavil v dočasnom zlepšení obchodnej bilancie (obmedzil sa dovoz), ale tiež v zhoršení problémov so splácaním dlhov. Produktívne sektory naďalej upadali.

Niektoré krajiny globálneho Juhu prijali omnoho novátorskejšie opatrenia. V Číne vláda spustila obrovský program rozpočtových stimulov dosahujúcich zhruba 450 miliárd eur. Približne tretina týchto zdrojov sa oficiálne vyčlenila na „zelené investície“. Čínska vláda začala prvé kroky smerom k rozvojovému modelu, ktorý bude menej orientovaný navonok
a viac dovnútra. V tomto zmysle prišlo k posilneniu pracovných práv. Či sa právne zmeny prejavia aj priamo na pracoviskách, ukáže až prax. Vláda však musela čeliť odporu exportérov, ktorým sa posilnenie pozície pracujúcich pochopiteľne nepozdáva.

Neplánovaným účinkom stimulov bolo, že už existujúca
realitná bublina sa ešte viac nafúkla. Veľa Číňanov a Číňaniek zo strednej triedy vidí v bytoch akúsi obdobu starobného poistenia. Kríza v Číne zvýraznila naliehavú potrebu budovania inštitúcií sociálneho zabezpečenia. V oblasti zdravotníctva už prijali isté opatrenia. Možno teda konštatovať, že čínska vláda sa prinajmenšom pokúsila prijať určité korekcie svojho rozvojového modelu. Bolo totiž očividné, aké enormné sociálne pnutia mimoriadne nerovný model rozvoja vytvára.

Stredoľavá vláda v Brazílii podporila domáci dopyt expanzívnou politikou minimálnej mzdy, verejnými investíciami a expanzívnou ponukou úverov verejnými bankami. Slabým miestom brazílskeho programu je nedostatok ohľadu na životné prostredie. Ak však odhliadneme od určitých nedostatkov prijatých protikrízových opatrení, musíme konštatovať, že na globálnom Juhu sa v zásade prijímala rozumnejšia protikrízová politika.

Tretia fáza krízy začala koncom roka 2009 a začiatkom roka 2010 na južnej periférii eurozóny. Táto etapa obnažila hospodárske, sociálne a politické trhliny v konštrukcii Európskej únie (eú). Pre roky pred krízou bolo charakteristické hromadenie obrovských prebytkov bežného účtu v Nemecku, Holandsku, Rakúsku a škandinávskych štátoch. Pre južnú a juhovýchodnú Európu a pobaltské štáty boli na druhej strane typické veľmi veľké deficity bežných účtov a akumulácia enormných súkromných i verejných dlhov. Po vypuknutí krízy došlo v rokoch 2010 a 2011 k istému oživeniu iba v exportne orientovaných krajinách s relatívne nízkou mierou zadlženia domácich spotrebiteľov. Išlo najmä o Nemecko a niektoré ekonomiky (napríklad slovenskú a českú) s úzkym prepojením na nemecký vývozný sektor. Krátke obdobie obnovy sa však na konci roka 2011 skončilo a periféria eurozóny sa hlbšie a hlbšie ponára do krízy.

Grécko bolo prvou krajinou periférie eurozóny, ktorá sa dostala do mimoriadnych ťažkostí. Helénska republika bola ideálnym kandidátom na špekulatívny útok. Hospodárila s veľmi veľkým deficitom bežného účtu, a teda bola závislá od pravidelného prísunu kapitálu zo zahraničia. Grécko navyše zápasilo s vysokým verejným dlhom, pričom miera súkromného zadlženia nebola vysoká (okrem Grécka má rovnako jednostranný problém s verejným zadlžením už len jedna krajina eurozóny: Taliansko).Ďalším závažným problémom Grécka je veľmi neefektívny výber daní. No a na dôvažok grécka vláda prikrášľovala štatistiky o dlhu.

Keď začali medzinárodné banky od Grécka pýtať čoraz vyššie úroky, krajina sa dostala do vážnych problémov. Nasledovali Írsko a Portugalsko, ale tiež Španielsko a Taliansko. Štáty na okraji Európy čelili rastúcim úrokovým sadzbám a tiež zhoršenému prístupu k úverom zo zahraničia. Tieto krajiny nie sú rovnorodé. Juhoeurópske krajiny, najmä Grécko a Portugalsko, trpia slabým výrobným sektorom. Grécko, Španielsko a Portugalsko vykazujú veľmi veľké obchodné deficity a schodky bežných účtov. Taliansko je v tomto ohľade na tom o niečo lepšie. Grécko a Taliansko dlhodobo hospodária s vysokým verejným dlhom, zatiaľ čo rast v Írsku
a Španielsku sa zakladal na súkromnom dlhu a viedol k nafúknutiu obrovských realitných bublín. Írsko sa najmä v dôsledku extrémne slabej regulácie vyznačovalo obzvlášť prebujneným finančným sektorom.

Nemecká odpoveď na krízu v Grécku bola veľmi pomalá a rovnako pomaly reagovala eú. Základné parametre reakcie na krízu periférie eurozóny určovala nemecká vláda. Bola to práve ona, ktorá trvala na zapojení mmf. Nemecko presadzovalo takú architektúru financovania opatrení na záchranu periférie, ktorá hrala do karát bankám a iným súkromným inštitúciám. Protikrízová politika
z dielne krajín jadra eú, ek, Európskej centrálnej banky (ecb)
a mmf sa zakladá výlučne na úsporných opatreniach.

Nemecká vláda odmieta akúkoľvek diskusiu o druhej strane nerovnováh v eurozóne, teda najmä o enormných nemeckých exportných prebytkoch.

Hoci hospodárske problémy ekonomík na okraji eurozóny nie sú rovnaké, úsporné opatrenia, ktoré sa týmto krajinám ordinujú, sú skoro totožné. Ich stredobodom sú drastické škrty vo verejných rozpočtoch (najmä v oblasti sociálnych služieb) a v mzdách. Ide o rovnaké recepty, ktoré sa už predtým aplikovali vo východnej Európe. Ako príklad hodný nasledovania sa často spomína Lotyšsko. Je síce pravda, že lotyšský bežný účet sa na istý čas podarilo dostať do kladných hodnôt. Ale nemožno zabúdať, za akú cenu. V rokoch, keď kríza vrcholila, zaznamenal hdp v Lotyšsku
v rámci Európy rekordný prepad: o viac než 20 %. Rapídne sa zvýšila nezamestnanosť a počet vysťahovalcov. Produktívna základňa je rovnako slabá ako predtým, štrukturálne problémy ostávajú nedoriešené. A je úplne nejasné, ako bude Lotyšsko v strednodobom horizonte schopné splácať svoje zahraničné dlhy.

Úsporným opatreniam sa za cenu oslabenia domáceho dopytu podarilo v južnej Európe znížiť dovoz, ale aj to len veľmi pomaly. Produktívne štruktúry sa v žiadnom prípade nezlepšujú, ale aspoň sa na túto tému už začína diskutovať. Úsporné opatrenia sú najintenzívnejšie v Grécku a nie náhodou je rovnako intenzívna v tejto krajine v poslednom čase aj recesia. V roku 2011 sa grécky hdp prepadol najviac v rámci eú – o 6,8 %. Prudký hospodársky úpadok má nepriaznivý vplyv na výšku daňových príjmov
a zväčšuje bremeno dlhu v pomere k hdp. Ordinovaná politika teda zlyháva aj z hľadiska vlastných deklarovaných cieľov. Tri krajiny eurozóny, ktoré sa zapojili do záchranných programov eú
a mmf, vykázali v období medzi tretím kvartálom roka 2010
a 2011 najvyšší nárast relatívneho verejného zadlženia. V Grécku, Portugalsku a Írsku sa za toto obdobie zvýšil pomer verejného dlhu k hdp o viac ako 15 percentuálnych bodov. Hoci sa zrealizovalo čiastočné odpísanie gréckych dlhov, ostáva otázne, či bude toto zníženie zadlženosti stačiť.

Sociálne dôsledky úsporných opatrení sú katastrofálne. Pochopiteľnou reakciou sú silné sociálne protesty, najmä v Grécku, ale čoraz viac aj v Portugalsku. Na európskej periférii de facto dochádza k odstaveniu demokratického rozhodovania o hospodárskej politike. V Grécku a Taliansku eú otvorene zasahovala do zostavovania národných vlád. V Grécku vonkajšie tlaky viedli k sformovaniu vlády národnej jednoty, ktorá sa skladala z dvoch dosiaľ dominantných politických strán. Na začiatku bolo súčasťou vlády aj krajne pravicové zoskupenie. Bolo to prvýkrát od pádu vojenskej diktatúry v roku 1974, čo do gréckej vlády zasadli extrémne pravicoví ministri. V Taliansku Mario Monti zložil vládu technokratov so silným zázemím v biznise. Aj na úrovni eú technokratické pravidlá čoraz viac vytesňujú rozhodovanie
v parlamentoch – parlamentarizmus sa okresáva.

Diskusia medzi aktérmi štátov jadra a periférie menovej únie
je čoraz zlomyseľnejšia. Nemecký bulvár vykresľuje Grékov ako lenivcov. Grécke noviny kontrujú fotomontážami, ktoré zobrazujú nemeckú kancelárku Angelu Merkelovú v nacistickej uniforme. V poslednej fáze rokovaní o druhom „záchrannom balíku“ Grécku boli požiadavky niektorých nemeckých politikov vcelku extravagantné. Všeobecné (ale na prvom mieste nemecké) podrývanie celistvosti eurozóny zachádza až tak ďaleko, že komentátor Financial Times Wolfgang Münchau výstižne postavil alternatívy takto: „Ak chce Grécko demokraciu, bude musieť vyhlásiť bankrot.“

Takáto eskalácia požiadaviek naznačuje, že časť nemeckého politického a hospodárskeho establišmentu by najradšej Grécko, prípadne ďalšie juhoeurópske ekonomiky, z eurozóny vyštvala. Tieto elity podľa všetkého v tichosti uznávajú nefunkčnosť úsporných opatrení. Zároveň nie sú ochotné podporiť hospodársku obnovu Grécka, či už prostredníctvom expanzívnejšej rozpočtovej a mzdovej politiky v Nemecku, alebo formou prevodov potrebných na financovanie priemyselného rozvoja periférie. Milšie by im bolo znovuzavedenie gréckej meny a jej devalvácia. Takýto vývoj by v strednodobom horizonte mohol Grécku umožniť nadýchnuť sa, ale z krátkodobého hľadiska by
s istotou viedol k obrovským otrasom.

Je očividné, že v súčasnosti je ohniskom krízy Európa. Táto kríza nie je len hospodárska, ale je tiež politická. Budúcnosť Európskej únie je otázna. Ak budú pokračovať súčasné trendy, nie je nepravdepodobný scenár, že eú sa čiastočne rozštiepi a na jej mieste sa okolo Nemecka sformuje nový útvar, na ktorý budú krajiny súčasnej periférie napojené rôznymi spôsobmi a do rôznej miery.

Politika sa dostala do slepých uličiek aj v usa, hoci nie až
v takej miere ako v eú. Rozpočtová politika nie je jadrom sváru. Spojené štáty pristúpili v porovnaní s eú ráznejšie k opätovnému zavedeniu niektorých opatrení na reguláciu finančného sektora. Obmedzilo sa mimoriadne riskantné obchodovanie komerčných bánk s cennými papiermi na vlastný účet. Bankový sektor robí, čo sa dá, aby navrhované pravidlá obrúsil. Finančný sektor do nadchádzajúcich volieb investuje kvantá prostriedkov. Oproti financiám, ktoré sa na uvedený účel dávajú dohromady v usa, je slovenská Gorila iba hračkárskou opicou.

Vlády regionálnych mocností na globálnom Juhu pozorne
a s obavami sledujú, ako sa kríza v eú a usa vyvinie. Snažia sa znížiť zraniteľnosť svojich ekonomík plynúcu z nestálosti kapitálových tokov. Niektoré krajiny teda zaviedli mierne obmedzenia toku kapitálu. V týchto regiónoch sa začína diskutovať o tom, ako by mohol vyzerať nový, multipolárnejší medzinárodný finančný systém. Čínska vláda zvýšila úlohu čínskej meny v okolitom regióne. Je si ale každopádne vedomá, že Čína v najbližšej dobe nedokáže nahradiť usa v úlohe hlavného hráča svetového finančného systému. Čínska administratíva sa tak na jednej strane snaží o stabilizáciu globálneho hospodárstva a na druhej strane sa postupne pokúša o reformu medzinárodných rozhodovacích procesov.

Kríza zďaleka nie je za nami. Podobne ako v medzivojnových rokoch minulého storočia sa aktuálna kríza začala v usa, ale jej ďalšia fáza postihuje Európu. Na rozdiel od krízy v roku 1929 nebola prvou protikrízovou reakciou reštriktívna menová a rozpočtová politika. Bola ňou mohutná pomoc finančnému sektoru a v mnohých vyspelých krajinách tiež mierne expanzívna rozpočtová politika. S expanzívnou rozpočtovou politikou je však v eú i v usa koniec. Aktuálne fiškálne a sociálne opatrenia čoraz viac pripomínajú vzorce zo začiatku tridsiatych rokov minulého storočia. Taký model politiky viedol k žalostným výsledkom. A my dúfame, že história sa azda nebude opakovať.

Kniha ŽIVOT NA ÚVER je rozdelená do troch častí. Prvá predstavuje príčiny krízy na globálnej úrovni, medzinárodné nerovnováhy a nerovné dôsledky krízy na jednotlivé regióny sveta. Sleduje prepuknutie krízy v Spojených štátoch amerických a jej rozšírenie do zvyšku sveta. Druhá časť upozorňuje na pnutia vo vnútri Európskej únie (eú), mapuje debaty o východiskách
z krízy v Európe a poskytuje kritickú analýzu politík, ktoré sa nakoniec prijali. Táto najrozsiahlejšia časť knihy má osobitné tri skupiny kapitol. Prvá skupina obsahuje informácie o širších súvislostiach krízy v rámci celej eú. Druhá skupina sa zameriava na krízu eurozóny a jej periférie. A tretia skupina kapitol druhej časti publikácie analyzuje pôsobenie krízy v regióne postkomunistickej Európy. Tretia časť knihy poukazuje na slabé miesta slovenského hospodárstva a rozoberá vplyvy krízy naň
a obzvlášť na jeho finančný sektor a vývozný priemysel. Táto časť knihy tiež predstavuje prehľad prijatých protikrízových opatrení na Slovensku.

Základ tejto knihy tvoria príspevky písané oboma autormi v priebehu niekoľkých posledných rokov. Niektoré vychádzali priebežne vo viacerých slovenských printových a internetových médiách, napríklad v týždenníku Slovo, denníku Pravda, respektíve na blogu Kritická ekonómia. Pred vydaním boli zásadným spôsobom aktualizované, upravené a doplnené o nové texty, aby kniha tvorila kompaktný celok. Zo spôsobu, akým kniha vznikala, vyplýva, že niektoré zásadné argumenty sa v nej niekoľkokrát opakujú. Ponechať ich v knihe bol editorský zámer. Knihu netreba čítať nevyhnutne ako celok, ale podľa záujmu možno čítať osobitne aj jednotlivé kapitoly. Primárnym cieľom knihy je priemerne zorientovaným čitateľom a čitateľkám prerozprávať príčiny, priebeh a dôsledky krízy v rôznych kútoch sveta.

Poďakovanie

Poďakovanie za spoluprácu na vzniku knihy patrí viacerým ľuďom. Menovite by sme chceli spomenúť Silviu Ruppeldtovú, Michala Poláka a Petra Nedoroščíka, ktorí preložili niekoľko kapitol. Za spoluprácu pri výskume o dôsledkoch krízy na Slovensku a o prijatých protikrízových opatreniach patrí osobitná vďaka Tatiane Bujňákovej. Rovnaká vďaka patrí Karin Küblböck za jej príspevok ku kapitole o kríze na globálnej periférii. Časť prác na tejto knihe bolo možné realizovať aj vďaka podpore z výskumného projektu vega č. 2/0104/12 „Makroekonomické aspekty dlhovej krízy – pripravenosť krajín čeliť novým výzvam“. Vďaka patrí aj vydavateľstvu inaque, Tomášovi Mrvovi a Ani Ostrihoňovej.

2. Globálna kríza: slabé jadro,
silná periféria

Keď je človek v jame,

tak prvé, čo by mal urobiť,

je prestať kopať.

– James Ellman

1 Od amerických hypoték

po nerovnováhy globálneho kapitalizmu

Na začiatku septembra 2008 sa americká finančná kríza silne vyostrila. Sektor investičného bankovníctva prakticky prestal existovať. Najväčšia poisťovňa stála pred kolapsom a americká vláda intervenovala čoraz výraznejšie – štát musel zabrániť vzniku krízy celého systému.

Kríza ukázala dva aspekty. Na jednej strane finančnú krízu
v Spojených štátoch amerických (usa) a na druhej strane značnú globálnu nerovnováhu medzi krajinami s deficitom bežného účtu, napríklad usa, a štátmi s veľkým prebytkom, napríklad Čínou, Nemeckom a Japonskom. Oba aspekty spolu úzko súvisia. Táto dvojitá kríza má pôvod v rozličných modeloch hospodárskeho rastu.

V usa uprednostňovala hospodárska politika finančnú akumuláciu. Už v roku 2000 praskla internetová bublina takzvaných dot-com firiem. Následky boli prekvapujúco veľmi mierne. Bublina sa ale presunula na trh s nehnuteľnosťami. Pred začiatkom krízy ceny nehnuteľností narástli od roku 2002 o 7 % (a od roku 2004 o viac ako 10 %). Pôžičky sa poskytovali s čoraz riskantnejšími podmienkami, vznikol dokonca aj hypotekárny segment pre skupiny s veľmi nízkymi príjmami. Tieto úvery dostali meno nina (no income, no assets – žiadne príjmy, žiadny majetok). Po tom, čo ceny prestali stúpať, bolo čoraz evidentnejšie, že mnoho dlžníkov nedokáže splácať pôžičky.

Kríza na trhu s nehnuteľnosťami bola symptómom väčšieho problému. Rast usa sa zakladal na pôžičkovom konzume. Hodnota úspor amerických domácností sa blížila k nule. Boli to roky, keď výdavky na spotrebu prekračovali príjmy. Hospodársky model
s takýmito charakteristikami je dlhodobo neudržateľný.

Tento model sa navyše opieral o dovoz kapitálu a tovarov. V roku 2006 sa deficit bežného účtu pohyboval na úrovni 6,6 % hdp. usa sú celosvetovo najdôležitejším importérom kapitálu. V roku 2002 táto krajina absorbovala 76 % celosvetového importu čistého kapitálu.

Kríza sa vyhrotila v septembri 2008. Štátny finančný úrad 7. septembra 2008 prebral kontrolu nad oboma najväčšími hypotekárnymi obrami Fannie Mae a Freddie Mac, aby zabránil zrúteniu hypotekárneho trhu. Bankrot musela 15. septembra 2008 vyhlásiť Lehman Brothers, jedna z najrenomovanejších amerických investičných bank. Bola to predzvesť konca existencie tohto bankového segmentu, ktorý sa špecializoval na emisiu a obchod s cennými papiermi a podliehal len veľmi slabej regulácii.

Dve posledné ostávajúce samostatné investičné banky sa transformovali na štandardné obchodné banky. Tie podliehajú normálnemu finančnému dohľadu. To znamená, že nastal dôležitý inštitucionálny medzník v americkom finančnom kapitalizme.