Henry Oster a Dexter Ford

Koniar z Auschwitzu

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu Henry Oster and Dexter Ford:
The Stable Boy, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Thread,
an imprint of Storyfire Ltd., Great Britain 2023,

preložila Daniela Šinková.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2024 ako 5465. publikácia.

Vydanie I.

Knižnú väzbu navrhol a spracoval Peter Zentko

Zodpovedná redaktorka Ina Martinová

Jazykové redaktorky Ivana Fábryová, Beáta Beláková

Technický redaktor Peter Zentko

Sadzba AldoDesign, Bratislava

Vytlačil FINIDR, s.r.o., Český Těšín.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

Publikáciu z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

All rights reserved.

Copyright © Henry Oster and Dexter Ford, 2014

Translation © Daniela Šinková 2024

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2024

ISBN 978-80-222-1544-2

ytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Túto knihu venujem pamiatke svojich rodičov
Hansa Isidora Ostera a Elisabeth Haasovej Osterovej,
ako aj pamiatke dvanástich miliónov nevinných
obetí vrátane šiestich miliónov Židov, jeden
a pol milióna detí a šestnástich členov mojej rodiny,
ktorí zahynuli v dôsledku nemeckých zverstiev
počas druhej svetovej vojny.

Venujem ju aj Ivarovi Segalowitzovi, svojmu najlepšiemu priateľovi na tomto svete odo dňa, keď sme sa v štyridsiatom piatom lakťami drgali na drevenej prični v koncentračnom tábore Buchenwald, až do jeho smutného odchodu v roku 2014.

Našli sme sa, keď sme už nemali čo stratiť.

Henry Oster,

Woodland Hills, Kalifornia

31. júl 2014

Úvod

Táto kniha začala vznikať v optike doktora Henryho Ostera v Beverly Hills. Bol som jedným z jeho mnohých pacientov, a to dosť otravným.

Vyrobil mi okuliare – viac než jedny – a ja som si vždy našiel dôvod na nespokojnosť. Ak sme sa zhodli, že na pravom oku potrebujem v určitom uhle skorigovať astigmatizmus, kým mi vyrobil okuliare, už sa mi žiadalo trochu iného nastavenia. Nakoniec mi celý zúfalý dal staré skúšobné – prehistorické, napohľad čudné nastaviteľné okuliare, ktoré mi umožňovali meniť orientáciu šošoviek, koľko sa mi zapáčilo.

Najprv som bol len jeho pacient, no čoskoro som sa stal jeho priateľom. Zaujímalo ma, ako veci fungujú, a Henry, rodený učiteľ, mi rád všetko vysvetlil. Vyšetrenia, ktoré by u iného optometristu trvali desať minút, sa niekedy natiahli na hodiny, lebo sa nám ústa nezavreli, a jeho zamestnanci mali čo robiť, aby uchlácholili ostatných pacientov.

Nakoniec som sa začal objavovať aj na jeho vychýrených obedoch v reštaurácii Nibblers na Wilshire Boulevard, kde zasadal s neustále sa meniacim zložením priateľov a pacientov. Henry je odo mňa o dvadsaťpäť rokov starší, ale fascinovala ma jeho energickosť a nákazlivá radosť zo života.

Henry ku každému novému dňu pristupoval ako k nečakanému daru: bol rozhodnutý užiť si ho a nahovoriť na to aj ľudí okolo seba. Bola a je s ním ohromná zábava.

Raz, keď mi neveľmi úspešne skúšal ďalšie kontaktné šošovky, všimol som si na jeho ľavom predlaktí vyblednuté, trochu krivé modročierne tetovanie.

„Ako si sa k nemu dostal, Henry?“ spýtal som sa.

Odpoveď sa dozviete z tohto príbehu. Dozviete sa tiež,  ako napriek nepredstaviteľným okolnostiam a tomu, že prišiel takmer o všetko, o čo môže ľudská bytosť prísť, Henry Oster prežil a zrodil sa tento príbeh.

Dexter Ford,

Manhattan Beach, Kalifornia

júl 2014

1. kapitola

Nemecký chlapec

Kedysi dávno som bol päťročný nemecký chlapec. Heinz Adolf Oster.

Bol som vnímavý, energický malý mudrlant s čiernou šticou, dupľovanou dávkou zvedavosti a obmedzenou schopnosťou čo i len na chvíľu postáť na jednom mieste.

V jednej zo svojich prvých spomienok si vykračujem po stromami lemovaných chodníkoch Kolína, majestátneho historického nemeckého mesta, ktoré mi bolo domovom, a spolu s otcom idem odovzdať hlas v celoštátnych nemeckých voľbách v roku 1933. Ide, samozrejme, o voľby, po ktorých sa moci chopil Adolf Hitler a jeho Národnosocialistická nemecká robotnícka strana – nacisti.

Netušil som, o aký významný deň ide ani k čomu povedú voľby. Nik to netušil, zrejme ani sám Adolf Hitler. Pamätám si však, že keď sme vyšli z nášho bytu a vybrali sa k volebnej miestnosti, otec – Hans Isidor Oster – ma držal  za ruku.

Môj otec bol vysoký, vážny, chudý a vzbudzoval rešpekt. Ľudia na ulici ho spoznávali, usmievali sa naňho a zdravili ho zodvihnutím klobúka. Jeho priatelia sa skláňali, aby si ma prezreli, jeho synátora, vyštafírovaného ako Malý lord Fauntleroy na ceste za dobrodružstvom. Vybavuje sa mi, že otec neustále fajčil – mal som pocit, akoby mu to dodávalo na veľkoleposti, zrelosti, dôležitosti.

Môcť si takto vyjsť s otcom, len my dvaja, bola vzácnosť. Riadil niekoľko menších obchodných domov a obyčajne bol veľmi vyťažený, takže s mamou som trávil oveľa viac času ako s ním.

Pamätám si, že keď sme opustili volebnú miestnosť, vzal ma do cukrárne na schlagsahne – vanilkovú šľahačku –, ako sa dnes chodí na zmrzlinu. Bol som šťastím bez seba. Bol to pre mňa veľký deň.

Bol som jedináčik. Žil som s mamou a otcom v kozmopolitnom, elegantnom meste v západnom Nemecku. Kolín nad Rýnom je známy svojou starobylou gotickou katedrálou, dómom, ktorý sa so svojimi dvomi vyšperkovanými vežami vypína napohľad kilometre nad mestom.

Nechodili sme síce na omšu do katolíckeho dómu, no rozhodne sme boli dobrá nemecká rodina. Nemali sme dôvod cítiť sa menej nemecky než ktokoľvek iný. Otec v mladosti slúžil v nemeckej armáde, vo Wehrmachte. Podobne ako milióny iných Nemcov bojoval vo veľkej vojne – v prvej svetovej. Dokonca v nej utrpel zranenie: cez líce sa mu tiahla jazva, ktorá mu tam zostala po zásahu šrapnelom počas delostreleckej paľby. Dostal medailu za statočnosť. Nemal dôvod nebojovať za svoju krajinu, či už to bolo správne, alebo nie – za svoju otčinu. Ako ktorýkoľvek iný dobrý Nemec.

Iné na nás bolo jedine to, že sme boli Židia. Vtedy  som si však z toho ťažkú hlavu nerobil. Mal som pocit,  že od iných nemeckých detí sa líšim len tým, že naša  rodina chodila každý piatok večer do synagógy a nie v nedeľu do kostola. A chodil som do nemeckej židovskej školy, kde sme sa okrem všetkých zvyčajných predmetov učili aj hebrejčinu. Vôbec mi však nepripadalo, že  by sme boli iní, lepší či horší, než ostatné nemecké rodiny.

Žil som príjemný, normálny život. Bol som jednoducho neposedné nemecké decko z dobrej rodiny, vyrastajúce v rušnom nemeckom meste. Keď sa však k moci dostal Hitler a nacisti – práve v čase, keď som mal dosť rokov na to, aby som si ako-tak uvedomoval, čo sa okolo mňa deje –,  všetko sa pokafralo.

To, že sa deje niečo nekalé, som prvýkrát pocítil v prvý školský deň v roku 1934 – prvý raz som sa stretol s tým, že na mňa ukazovali prstom, že som iný, a zažil som prenasledovanie.

Ako každé iné dieťa, aj ja som mal z nástupu do školy obavy a bol som trochu nervózny. Mal som šesť rokov a vstupoval som do neznámeho sveta. Prvýkrát som mal opustiť mamu s otcom a nik sa ma nepýtal, či som na to pripravený.

Do školy ma odprevádzali rodičia. Na chrbte som s vážnym výrazom v tvári niesol malú koženú aktovku s drobnou tabuľkou, kriedou na motúziku a špongiou na zotieranie. Na sebe som mal krátke nohavice, podkolienky a klobúčik podobný baretke, aký nosia prváci.

Tak ako všetky ostatné deti, aj ja som mal v ruke obrovský papierový kornút od rodičov. Vyzeral ako megafón alebo špicatá čiapka a bol plný kadejakých milých pozorností – sladkostí a drobných hračiek. V Nemecku bola tradícia vyslať deti v prvý deň do školy s Zuckertüte, ako sme to volali, alebo sladkým kornútom, ktorý  nám mal spríjemniť vstup do cudzieho nového sveta. Otvoriť sme ho mohli až po návrate zo školy – kornúty mali navrchu červený celofán previazaný šnúrkou. Bola to naša odmena, niečo, na čo sme sa mohli tešiť. Ten môj bol takmer rovnako veľký ako ja – aspoň tak mi pripadal.

No keď sme ten deň vyšli z budovy školy, v rukách drahocenné sladké kornúty, zaútočila na nás banda z Hitlerovej mládeže, Deutsches Jungvolk a Jungmädel. Na chodníku na nás čakala veľká, hlučná tlupa chlapcov a dievčat, nie oveľa starších ako my. Boli vyobliekaní ako nacistickí skauti a sršala z nich hrdosť.

Boli sme na smrť vydesení. Pár mojich spolužiakov sa rozplakalo. Boli sme len malé deti, sotva šesťročné. A po prvom nervóznom dni v škole sa na nás zrazu bezdôvodne vrhla vrieskajúca nacistická tlupa.

Moji rodičia – a rodičia všetkých ostatných židovských detí – čakali pred školou, pripravení odprevadiť nás domov. Nemali nám však ako pomôcť. Všetkých ich z cesty odpratali vedúci Hitlerovej mládeže: dospievajúci galgani alebo mládež po dvadsiatke.

Pamätám si, že keď som zdvihol hlavu, uvidel som more uniforiem a rozhnevaných tvárí. Vrieskali po nás, vysmievali sa nám, zlostné deti s nacistickými šatkami a rovnakými sponami s hákovým krížom na krku. Chlapci mali za opaskom dýky. Boli to len deti, desať- až štrnásťročné, ale každé malo malý nacistický nožík.

Vzadu s prekríženými rukami postávali nacistickí organizátori, hrdí rodičia Hitlerovej mládeže. Zjavne si užívali, ako ich deti ukazujú malým židovčatám, kto z koho.

Deti po nás hádzali kamene. Bili nás papekmi. Ak sme sa chceli dostať do bezpečia k rodičom, museli sme prebehnúť pomedzi ne.

Hitlerova mládež sa zamerala najmä na naše Zuckertüten. Zaháňali sa na ne papekmi a snažili sa nám ich vyraziť z rúk. A keď sa im nejaký podarilo roztrhnúť, všetci sa pustili chmátať po zemi a kradli nám sladkosti a hračky.

Nakoniec sa tam zjavilo pár kolínskych policajtov, ktorí vtedy ešte nutne nepatrili k nacistom, útok zastavili a ja som sa len tak-tak prebojoval k rodičom.

Nikomu z nás vážne neublížili – utŕžili sme len odreniny a menšie rezné rany, kde-tu sa objavilo trochu krvi. Boli sme však v šoku.

V to ráno som šiel do školy plný nadšenia a očakávania, nervózny z toho, ako sa mi tam bude dariť. Keď som v to popoludnie konečne dorazil domov, svet bol oveľa temnejším, oveľa nebezpečnejším miestom. Môj život sa navždy zmenil.

2. kapitola

Národ si hľadá vodcu

Ako šesťročný chlapec som, samozrejme, ani netušil, čo sa deje na politickej scéne. Nemeckom však v tom čase zmietali otrasy. Krajina prehrala prvú svetovú vojnu a víťazné štáty – predovšetkým Francúzsko a Anglicko –  od nej vymáhali náhradu vojnových škôd a požadovali od  nej územie a obrovské sumy peňazí, ktoré Nemecko nemalo.

Tak ako v Amerike, aj tu na ľudí doľahla finančná tieseň a prepukla veľká hospodárska kríza. V dvadsiatych a tridsiatych rokoch bolo ohromné množstvo ľudí bez práce. Po uliciach sa potulovali tisícky otrhaných mužov, často traumatizovaných a dokaličených vojnových veteránov, ktorí nemali na robote nič iné, ako šomrať, spolčovať sa a snovať úklady.

Prvá svetová vojna bola nočnou morou pre všetkých vojakov bez ohľadu na to, na ktorej strane bojovali. Zákopová vojna bola desivá. Za získanie – alebo stratu – pár metrov bahna a ostnatého drôtu zomierali tisícky ľudí. Všetky vojská sužovali choroby. Guľomety, delostrelectvo, tanky, jedovatý plyn a bomby zhadzované lietadlami a vzducholoďami zabili milióny. Tých, čo prežili, a platí to aj o dnešných vojakoch, vojna natrvalo poznačila. Milióny utrpeli psychickú ujmu. Takmer všetci mali rany na srdci aj na duši.

Európa sa navždy zmenila.

Nemeckým hospodárstvom zmietala šialená inflácia: tá istá suma peňazí mala každým dňom menšiu a menšiu hodnotu. Bochník chleba stál milión mariek – plný fúrik plný takmer bezcenných bankoviek.

Keď sa k moci dostal Hitler – za pomoci zákulisných machinácií po voľbách v roku 1933 –, nemecký ľud bol ochotný nasledovať kohokoľvek, kto ho presvedčí, že má východisko, že pozná spôsob, ako z Nemecka znovu spraviť silnú a bohatú krajinu.

Naverboval všetkých tých bezcieľne sa potĺkajúcich mužov bez práce, všetkých bývalých vojakov a veteránov a dal ich životu náplň. Dal im cieľ. Odrazu mali partiu, čosi, v čo mohli veriť, a bolo jedno, aký bizarný a neľudský zámer sa z toho napokon vykľul. Zhromaždil všetkých, čo ho boli ochotní počúvať. Prepustil väzňov a získal ich pre svoju vec – zatvrdených zločincov, nevzdelaných povaľačov, spodinu spoločnosti. Presvedčil ich, že sa môžu stať súčasťou čohosi, čo Nemecku prinavráti jeho niekdajšiu slávu.

Takmer za všetky problémy Nemecka vinil Židov.

Diktátori a iní vodcovia často nafukujú vlastné postavenie a moc presviedčaním ľudu, že na nich útočí niekto „iný“ – akákoľvek skupina, ktorá sa od nich líši výzorom, správaním či vierou.

Deje sa to na Blízkom východe. Deje sa to v Rusku a v Dárfúre. Dialo sa to v Bosne, v Severnej Kórei aj v Sýrii. Dialo sa to v Rwande, kde milióny ľudí dosekali na smrť ich vlastní susedia, ktorých na nich poštvali ich vodcovia.

Koniec ukážky