Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Zápisky lekára

Ivan Hálek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Jozef Rácz, Pavol Tóth, Miriama Mládková, Dagmar Majdúchová, Peter Kašper, Tomáš Vlček, Marek Opaterný

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-82-4

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Ivan Hálek. Zápisky lekára. Slovenský spisovateľ. Bratislava 1960. 140 s. Rudolf Turňa redigoval. Milan Kraus, zodpovedný redaktor. Jožka Lackovičová, korektorka.

Úvodom

Na Slovensko som prišiel ako lekár v roku 1901 — to bolo ešte Slovensko uhorské. Tam som potom prežil roky do prevratu i celé obdobie Československej republiky a Slovensko som opustil v roku 1939, hneď po vzniku tzv. slovenského štátu.

Z týchto 38 rokov som prvé štyri roky býval v Čadci, ktorá je najsevernejším, ostatok v Žiline, ktorá je najjužnejším mestom tzv. Kysúc, t.j. povodia rieky Kysuce, vyvierajúcej pod Javorníkmi a vlievajúcej sa pri Žiline do Váhu.

Keď hovorím o hornotrenčianskej župe, myslím tým — bez ohľadu na pojem štátnoadministratívny — tieto Kysuce a okrem nich ešte okolie Žiliny po Malú Fatru na východ, po Čičmany a Považskú Bystricu na juh.

Tieto moje zápisky týkajú sa však výlučne obdobia pred prvou svetovou vojnou a výlučne oblasti, ktorú som takto vymedzil. Do nich som teda nepojal pozorovania obyvateľstva mimo oných mnou vymedzených krajov, i keď som s nimi prichádzal do styku, ani pozorovania z dôb po svetovej vojne.

A tak tieto zápisky pojednávajú o Hornotrenčanoch uhorského Slovenska.

Toto Hornotrenčiansko bol kraj chudobný a bez zvláštnych pôvabov, ktoré lákajú návštevníkov a turistov. Nebolo tu osobitných prírodných krás. Čo tu bolo na kraji zaujímavé, začínalo sa až za Žilinou, Malou Fatrou a za ňou, kde sa scenéria nápadne mení. Nebolo tu ani iných lákadiel, ktorými Slovensko oplývalo, ľudových krojov, výrobkov domáceho priemyslu a umenia (vynímajúc povestné Čičmany). A všetko, čo je tu pozoruhodné prírodnou scenériou i národopisnými zvláštnosťami, nebolo zaujímavé natoľko, aby ho o niekoľko kilometrov na východ alebo na juh neprevyšovali pamätihodnosti oveľa vzácnejšie.

Azda najväčšou pozoruhodnosťou tohto kraja a ľudu v ňom žijúceho bola chudoba oboch, ktorá na mnohých miestach dosahovala azda krajných možných hraníc.

Tento charakter krajiny i ľudu udieral do očí, ak ste prešli Jablunkovským tunelom. A zvlášť v tých časoch, keď tento tunel znamenal ešte priechod do Uhorska.

Hneď akoby ste sa ocitli v inom svete. Kysucké údolie a ešte viac temer všetky bočné doliny, z ktorých Kysuca zbiera asi osem svojich prítokov, pôsobili na prvý pohľad skľučujúcim dojmom. Väčšinou holé úbočia, pasienky porastené žltavou trávou, machom, šípkami a borievkami a rozryté vráskami a všelijako deltovite sa vetviacimi a zase zbiehajúcimi cestičkami a chodníkmi; úzke pásiky polí, kde väčšinou rástli iba zemiaky a ovos, skupiny úbohých chalúp, kam tieto cestičky viedli; na pastviskách miestami stáda oviec, ktoré zdola a z diaľky pripomínali vošky na vädnúcom liste; miestami zakrpatené, úbohé, nečistené lesy s mŕtvolami zoťatých kmeňov, spustených do potoka a nechávajúcich po sebe zvislé stopy — všetko to akoby bolo v nehybnom súlade. Príroda, zvieratá, ľudia a ich obydlia predstavovali akúsi harmóniu na veľmi nízkej úrovni, súlad mnohých bezpôvabných prvkov.

Na prvý pohľad ste si utvorili úsudok, že to všetko musí nejako osudovo súvisieť, že to všetko musí vyzerať práve takto šedivo, akosi zvädnuto a odmocneno.

Bolo sa treba rozhľadieť a privyknúť, kým ten prvý obraz, ktorý vám utkvel v pamäti, sa predsa len začal meniť, kým ste v tej šedi spozorovali, že tu a tam sa niečo zaiskrilo, a kým v tej mračnej nálade začalo niečo svietiť a hriať.

Ľud tohto kraja žil v hlbokej hmotnej biede a v duchovnej tme. V oboch bez vlastnej viny. Ako nebyť krajne chudobným a hlboko nevedomým tam, kde sa spojili všetky zlé sily a mocnosti sveta: príroda, výrobný spôsob, hospodársko-spoločenský poriadok i politický systém.

Pravda, príroda, v ktorej tento ľud žil, je nehostinná a tvrdá. Mnoho skál a vrchov vydá zo seba obyčajne málo chleba. Ale na tomto nedostatku chleba a na neprimerane skromnom výťažku z celej námahy a driny tohto ľudu mali ešte väčší podiel ako príroda práve výrobný spôsob, hospodársko-spoločenský poriadok a politický systém, do ktorých bol tento ľud začlenený.

Všetky tieto ľudské zriadenia, všetky tieto ľudské systémy sa k nemu chovali ešte macošskejšie ako nehostinná a tvrdá príroda, na ktorú sa rada zvaľuje všetka vina. Tie úzke pásiky najneúrodnejšej zeme na úbočiach a vŕškoch, ktoré z veľkej časti mohli byť obrábané iba ručne, motykou a rýľom, neurčila sedliakom macošská príroda, ale vykrojilo im ich práve ľudské, vtedy feudálne zriadenie, keď im na tejto najhoršej pôde prideľovalo rustikál. Práve tak to nebola príroda, ktorá najlepšiu ornú pôdu a najlepšie lesy zverila správe a plieneniu niekoľko málo Popperom, Hahnom, Majláthom a Csákyom, kdežto hornatú a ešte k tomu skromnú pôdu rozdelila celým zástupom Majtánov, Čuboňov a Halvoníkov, bolo to opäť feudálne zriadenie. A zase to nebola len príroda, na ktorú by sa mohla zvaľovať vina, že na pastviskách tráva zarastá machom. Ak ľud týchto krajov nevedel hnojiť svoje pasienky inak ako košarovaním, ak choval neprimerané druhy zvierat, nebolo vecou prírody, aby to napravila. Bola to opäť úloha pre človeka; avšak úloha, na ktorú jednotliví drobní majitelia týchto pastvísk nestačili a ku ktorým všetky hospodárske a sociálne zriadenia i politický systém zostávali ľahostajné.

A zase nie príroda, ale hospodársko-spoločenský poriadok a politický systém nechávali tento ľud živoriť a skoro hniť a plesnivieť v brlohoch, v dyme, v handrách, v blate udupanej podlahy a len-len že nie v hnoji zvierat, chovaných spolu s obyvateľmi v tých istých miestnostiach. Tieto ľudské zriadenia nevšímavo prihliadali na to, že útle deti boli po celé zimy otravované skazeným vzduchom a jednostrannou potravou studených zemiakov a div nie zámerne vydávali deti i dospelých napospas otravným a degeneračným vplyvom alkoholu.

A práve tak to nebola len nehostinná príroda, ale opäť a vo väčšej miere ľudské zriadenie, výrobný spôsob, vtedy už kapitalistický, ktorý vyháňal tento chudobný a zaostalý ľud za oceán do neistého života s jeho hospodárskymi krízami, ak mal uniknúť dlhom úžerníka a pomalému zomieraniu hladom, alebo od detských rokov sa potĺkať s pascami na myši po cudzom svete; alebo sa za trošku zrna alebo krmiva tiesniť v cudzine po čeľadincoch veľkostatkárskych majerov a strácať tam poslednú trochu fyzickej i mravnej ľudskej vlastnosti a vracať sa domov s trachómom a pohlavnými chorobami.

Ale na tom všetkom ľudské zriadenie predsa len malo podiel, aspoň čiastočne, s nepriaznivými prírodnými vlastnosťami skalnatého kraja.

Že však krajne chudobný hornotrenčiansky ľud zostával ponorený v hlbokej duševnej tme, že sa nesmel stať účastníkom ničoho z toho, k čomu po storočia dospela ľudská myšlienka, že mu zostávalo iba napájať sa poverami, najklamnejším prameňom ľudského ducha, ujarmeného dávno prežitými názormi na svet a život, to už vonkoncom nebolo dielom nehostinnej prírody, ale zostalo vyhradené len a len ľudskému zriadeniu a na prvom mieste politickému systému.

Vládnuci politický systém odopieral tomuto pologramotnému ľudu školy. A ak mu nejaké dal, teda také, ktorých vlastnou úlohou nebolo vyvádzať ho z tmy, ale udržovať ho v nej, ktorých elementárnou snahou nebolo učiť myslieť, rozvíjať a brúsiť v nej jazyk, nástroj pre vyjadrovanie myšlienok, ale snažiť sa o to, aby tento jazyk čo najskôr v nej ochrnul a celkom onemel. Na tieto svoje úlohy si vládnuci politický systém urobil poplatnými a služobnými i katedry, kazateľnice, spovedelnice, krčmy a volebné urny.

Pravda, takto si počínal vtedy politický systém vo všetkých krajoch Slovenska. Avšak najjasnejšie a najťažšie doľahol jeho vplyv práve na ľud hospodársky najslabší, a preto najmenej odolný a najbezbrannejší, ako bol ľud horného Trenčianska.

Zdalo sa mi, akoby tento zaostalý hornotrenčiansky ľud bol príslušníkom nejakej rezervácie, v ktorej sa nachádzal a bol udržovaný na nízkej hospodárskej a kultúrnej úrovni, akýsi Yellowstonský park pre ľudí, ktorí nejakým omylom zablúdili do nášho XX. storočia. Boli to veľké deti v dobrom i zlom, v celej svojej hriešnej nevinnosti alebo nevinnej hriešnosti.

Keď lekár z USA, ktorý sa zaujímal o spôsob života a bývania európskych prisťahovalcov v ich starej domovine, zazrel ich ľudské príbytky v jednej hornotrenčianskej doline, vyhlásil, že americkí Indiáni bývajú kultúrnejšie. A slovenský lekár z Liptova, ktorý bol u mňa hosťom a navštevoval so mnou mojich pacientov, ma uisťoval, že medzi hospodárskou a kultúrnou úrovňou Liptova a horného Trenčianska je rozdiel aspoň jedného storočia…

V týchto svojich zápiskoch, v ktorých som zaostril svoj pohľad výlučne na drobný ľud malých roľníkov, povozníkov, poľnohospodárskych robotníkov, výžinkárov, drevorubačov, pltníkov, pastierov a drotárov, na ľud, ktorý hromadne opúšťal svoj domov a zase sa vracal, nechávam ho kaleidoskopicky defilovať pred čitateľovými očami. Snažil som sa v nich zachytiť oboje: i tú šeď i zase tie svetlejšie záblesky v tmách onej oblasti a onoho časového úseku, ako som ho práve vymedzil.

Z Hornotrenčianska

Až keď v šedi môjho okolia začali už prenikať jasnejšie záblesky a v podmračnej nálade začalo niečo svietiť a hriať, odhodlal som sa definitívne priviesť do Čadce svoju ženu.

Ak sa mi Jablunkovský tunel zdal akýmsi predelom medzi mojím starým svetom a týmto svetom novým a doteraz mi cudzím a ak mi bolo niekedy teskno a úzko v ňom — o čo viac cudzejším sa bude tento svet za Jablunkovským tunelom zdať mojej žene a o čo ťažšie bude tu doliehať na ňu život, myslieval som si často s obavami.

Obaja sme boli rodení Pražania a prežili sme v Prahe väčšiu časť dovtedajšieho života.

V čase, keď som sa usiloval preniknúť do tohto svojho nového sveta na Kysuciach, prežívala i moja žena nové, nezvyklé dojmy a zážitky: vykonávala ako výpomocná učiteľka prvé roky učiteľskej praxe na chlapčenských školách rozličných pražských predmestí.

A tu ma v mojich obavách o jej budúci život na Kysuciach veľmi utešoval jej láskavý pomer a postoj k pražskému predmestskému dorastu na jej školách. Keď som o ňom čítal v listoch alebo počul rozprávať, opúšťali ma moje obavy: ak to išlo s roztopašnými a často zlomyseľnými predmestskými chlapcami, prečo by to nešlo i s mojimi zaostalými, ale dobromyseľnými Kysučanmi.

Bola odo mňa o deväť rokov mladšia. Slovensko poznala a milovala z Němcovej, z Jiráska a Pokorného, ale hlavne z piesní, ktoré počula nevyrovnateľne hrať na klavír a spievať nášho spoločného priateľa Jána Kraicza. To však, čo vedela o Slovensku a prečo ho milovala, bolo akési „Slovensko vôbec“, ktoré sa veľmi líšilo od onoho zaostalého kúta Slovenska, jedného z najzaostalejších a najtemnejších, kde mala odteraz žiť.

Definitívne za mnou prišla roku 1903. Ako ma prekvapila! Miesto nostalgie a zármutku sa rýchle vžila do nového prostredia.

Nie že by sa jej bolo v Čadci páčilo. Svoje školské prázdniny trávievala obyčajne na Dobříšsku a privykala nádhere lesov, pašienok a priesekov, po ktorých sa túlavala hodiny a hodiny. A s dobříšskymi lesmi sa nemohli merať naše vyplienené panské lesy, alebo zase riedke lesíky sedliacke a urbárske na Kysuciach ani zďaleka. Všade na našich vychádzkach alebo spoločných cestách na dedinu za nemocnými s veľkým úsilím vyhľadávala miesta, ktoré by jej aspoň zďaleka pripomínali dobříšske kraje. Zbytočne. „I když slunce svítí sebe jasněji, na Kysucích nikdy není dost jasu a barev,“ hovorievala.

So svojím ľudským okolím sa zato zžila napodiv rýchle.

Kdesi na pokraji Čadce objavila v jednom domčeku pastierika husí, kreténa trpasličieho vzrastu a inteligencie asi päťročného dieťaťa. Zaumienila si naučiť ho gramotnosti. Vyplytvala na to množstvo energie, než zbadala márnosť, bezvýslednosť a zbytočnosť svojho počínania. Ale Lajoš ostal jej navždy verným zbožňovateľom.

Tempo, s akým sa aklimatizovala, bolo u nej rýchle, rýchlejšie ako u mňa. Do všetkého sa púšťala s elánom, ktorého som ja nemal. Až omnoho neskoršie som sa dozvedel, že celý ten aklimatizačný proces sa nedial u nej vôbec tak bezbolestne, ako sa navonok zdalo… Skoro sa zoznámila so svojimi vrstovnicami, ženami i dievčatami z jednej čadčianskej kopanice. Pozývala ich k sebe, hrávala im na klavír, predčitovala im slovenské povesti z Dobšinského zbierky, najobľúbenejšej to knihy slovenského ľudu.

(Len čo sa táto kniha zjavila v mojej čakárni, vždy po niekoľkých dňoch nenávratne zmizla na našu úprimnú radosť: na počte týchto strát sme merali vzrast gramotnosti a chuti do čítania na Kysuciach. Sotva niekam dodalo Gašparíkovo kníhkupectvo v Turčianskom Svätom Martine za rovnaký čas väčší počet exemplárov tejto Dobšinského zbierky ako pre moju čakáreň.)

Od dievčat a žien si dávala spievať kysucké piesne a zapisovala ich. Mužom predčitovala úvodníky a politické zprávy zo Slovenského týždenníka…

Jednej januárovej nedele okolo Troch kráľov bola pozvaná svojimi novými kamarátkami na ich kopanicu na svadbu. Nevesta jej sľúbila, že budú spievať so sprievodom huslí a harmoniky.

Odišla skoro popoludní. Odchádzala za ostrého mrazu zaviatym chodníkom na vrch, na ktorom ležali kopanice. Sprevádzal som ju niekoľko krokov.

„Prinesiem pesničky. Prežijem krásnu nedeľu,“ tešila sa detinsky.

„A zažiješ rozprávku so živou vodou,“ odvetil som ja.

„Ako to?“ pýtala sa.

„Sama uvidíš,“ povedal som, obracajúc sa domov.

Zmrákalo sa a doteraz sa nevracala. Prišla, iba keď sa už celkom zotmelo, unavená, a ako sa mi zdalo, rozrušená. Nezobliekajúc sa povedala rozhodne:

„Musím sa ešte vrátiť, prišla som si iba po lampáš.“

Vtedy ešte neboli v obehu elektrické lampičky. Vzal som teda lampáš, s ktorým som chodieval v noci k chorým, a vydali sme sa znova na cestu po tom istom zaviatom chodníku, ktorý už toho dňa prešla moja žena dvakrát.

„Prečo si ma tam púšťal? Teraz ich ani vidieť nebudem môcť bohvieako dlho,“ povedala skoro s plačom.

„Živá voda, však? Povedal som ti to.“

„Aká živá voda?“ opýtala sa a hlas sa jej lámal.

„Vieš už, ako sa po slovensky nazýva lieh? Tu kvit, niekde okvit alebo okvitka a všetky tie názvy sú odvodené z aqua vitae, voda života, živá voda.“

„Pekná živá voda! A ona tam azda už leží mŕtva.“

„Také zlé to azda ešte nebude,“ povedal som, mimovoľne pridávajúc do kroku.

Na návrší nám vietor zhasil lampáš. Minuli sme všetky zápalky, ale rozsvietiť sa nám nepodarilo. Vtom však vietor roztrhol mraky a kosák mesiaca, ktorý vykukol, osvietil zasneženú poľanu. Moja žena, zazrúc známy jej smer, dala sa do behu. „To je ona,“ volala, ukazujúc na tmavú škvrnu.

Tam v snehu ležala, tvárou k zemi, omdletá žena. Nebolo ju možno prebrať k vedomiu. Ani myslieť na to, že by sa hoci s našou pomocou dostala peši do najbližších chalúp. Tep ani dych neboli síce doteraz ani živou vodou ani mrazom zoslabnuté, ale mnoho času na premýšľanie nezostávalo. Rozhodli sme sa čo najrýchlejšie vybehnúť k známemu sedliakovi a vyprosiť u neho sane a záprah. Bol to nevestin príbuzný. Ale nešlo to tak hladko, ako som očakával. „Čo tam zapriahať. Sánky ani nemám zrichtované. Naslopala sa a o chvíľu bude doma,“ namietal. Bolo treba mnoho výrečnosti, kým sa ho podarilo primäť, aby zapriahol aspoň do rebrináka, hoci to bol najmenej vhodný dopravný prostriedok ako pre omdletú, tak pre krkolomný terén. Cesta, i tak málo zjazdná, bola celkom zaviata snehom. Najprv dobehol k omdletej sedliakov Bundáš. Chvíľu sa bavil skokmi pred koňom štekaním a chniapaním po jeho chrbte, skoro ho však táto zábava prestala baviť a pustil sa dopredu na vlastnú päsť. My sme sa pomaly terigali za ním. Našli sme ho už pri omdletej, ruvajúceho sa s kúskami salámy a hltajúceho koláče, ktoré sa vysypali z koša, ležiaceho dva kroky od omdletej ženy. Bola to výslužka zo svadby. Omdletú ženu sme chceli zaviezť do jej domu za Čadcou, kočiš však rozhodol, že ju zavezieme späť do ženíchovho domu. Zabalili sme ju do hune, prikryli furmanovým kožuchom a vrátili sa do svadobného domu, kde pomaly prišla k sebe.

V izbe sa zatiaľ scéna, pravdaže, zmenila. Nepripomínala už svadobnú hostinu, a vôbec nie svadbu. Hudobné nástroje zmĺkli, spev sa zmenil na hulákanie. Svadobčania väčšinou spali okolo stola, hlavy na predlaktiach alebo jeden druhému na ramene. Dvaja mládenci s fľašami v rukách sa tackali po miestnosti. Izba so svadobčanmi akoby bola mávnutím nejakého čarodejného prútika upadla do spánku a zakliatia. Kto pozná etymologickú súvislosť medzi „kvitom“ a „živou vodou“, mimovoľne si spomenieme na onú živú vodu z rozprávok, ktorá kriesi zo spánku a zakliatia. Naša živá voda do spánku a zakliatia uvrhuje. Azda o chvíľu sa ženích a nevesta preberú z liehového opojenia a možno v nasledujúcich chvíľach ich telá, ešte tonúce v liehovom opare a so zárodočnými plazmami celkom ešte nasiaknutými „živou vodou“, dajú vznik novému zdegenerovanému človeku — ich budúcemu prvorodencovi.

Nuž tu sme už nemali čo hľadať. Dali sme sa so ženou na spiatočnú cestu. Prestalo snežiť a mesiac nám svietil na cestu. Moja žena dlho mlčala. „Ako si ma tam mohol pustiť,“ povedala nakoniec vyčítavo. Iba po chvíli začala rozprávať svoje zážitky zo svadobnej hostiny.

Spočiatku bolo na svadbe skutočne veselo. Boli i piesne i harmonika i husle. Kysucké piesne sú milé slovami i nápevom, prosté a jednoduché. Ale čoskoro nadišla chvíľa, keď sa spev začal zvoľna meniť v nesúladné zvuky, keď sa harmonika i husle začali rozchádzať s hlasmi a melódia sa začala strácať. Moja žena nepozorovala, že sa chystá zmena nálady, až sa zrazu ocitla uprostred opitej spoločnosti. Vtedy sa zdvihla na odchod. Ale jedna žena z druhej strany Čadce ju prehovorila, aby ešte chvíľu zostala, že majú veľký kus cesty spoločný. Bola to nevestina teta. Bola už zrejme rozjarená zábavou, a ešte skôr živou vodou, ale nezdalo sa, že by jej nálada už bola dostúpila onej miery, kedy podľa známeho príslovia „vzlet orla, sila leva a tuposť osla“ sa už nachádzala v onej tretej fáze. Ešte pred odchodom si dala „hriateho“, t. j. varenej sladenej pálenky, ale hneď potom sa dala na odchod. Až keď vyšli z dusnej, zafajčenej a vyhriatej miestnosti, začali sa na čerstvom vzduchu, na mraze a vetre účinky „živej vody“ javiť zreteľnejšie. Dala sa do spevu, takého, ako sa spieva alebo skorej vykrikuje na pastve, kde sa pieseň nesie cez údolie a kde pastieri z druhého úbočia jej odpovedajú. Spievala akýsi svadobný nápev:

„Nedaj ma, mamička,

kde je mnoho bratov,

akoby’s ma dala

medzi samých katov.

Nedaj ma, mamička,

kde sú dve nevesty,

akoby’s ma dala

medzi krížne cesty.“

Či sa pieseň končí týmto veršom, nebolo poznať. Ale ďalej sa speváčka nedostala. Potom vydávala už len nesúvislé výkriky. Bľabotala. Mojej žene bolo úzko. O chvíľu bolo treba opitú už viesť. Tá sa tackala, držiac sa mojej ženy pod pazuchu a druhou rukou sa chytajúc plota, skôr ohrady vedľa cesty. Kde sa ohrada skončila, stávala sa jej chôdza čím ďalej tým obťažnejšia. Nakoniec nemohla už ani krok ďalej a klesla bezvládne do snehu vedľa zaviatej cesty, kde sme ju potom našli…

Koniec ukážky

Poznámky

[1] äusserlich — zvonku

[2] Poznať v nej na prvý pohľad blahobytnejšiu drotárku.

[3] Tento záznam pochádza už z doby po svetovej vojne.