Ján Petrovič

SLOVENSKÁ MAFIA

PRÍBEHY PÍSANÉ KRVOU

Ukážka z elektronickej knihy

Autor: Ján Petrovič

Editori: Marek Vagovič, Miroslava Sojková

Infografika: Martin Žubor

Vydavateľstvo: Ringier Axel Springer SK

Jazyková korektorka: Denisa Dovičovičová

PREDSLOV

Vždy som obdivoval ľudí, ktorí niečo vedia. Že vedia niečo naozaj.

Náš kolega z Aktuality.sk Ján Petrovič je jedným z nich. Zanietený novinár, ktorý sa vyše 20 rokov venuje témam organizovaného zločinu, súdnictva a armády. V novinárskej brandži patrí medzi najväčších odborníkov na slovenskú mafiu.

Aj keď prví gangstri sa zrodili v komunizme, skutočný príbeh slovenskej mafie sa začal písať až po Novembri ’89. A práve to sú dôvody, prečo dnes držíte v rukách Janovu knihu. Ako jeden z mála súčasných novinárov spravodajsky pokrýval krvavý príbeh podsvetia od jeho začiatkov až po súčasnosť, aby napokon vyšiel aj knižne – symbolicky – pri príležitosti 30. výročia Nežnej revolúcie.

Z môjho pohľadu ide o najkomplexnejšie a najlepšie spracovanie histórie slovenskej mafie, doplnené doteraz nepublikovanými fotografiami a obsiahlym menným registrom. V knihe nájdete okrem známych zločincov aj mená policajtov, vyšetrovateľov, sudcov, novinárov… Navyše, Jano Petrovič odkrýva doposiaľ nepublikované detaily z obdobia, keď mafia s požehnaním štátnych orgánov likvidovala nepohodlných ľudí.

Náš dlhoročný kamarát a skvelý novinár Paľo Rýpal patril k najlepším investigatívcom na Slovensku. Pamätám si, ako mi rozprával o stretnutiach s mafiánskymi šéfmi 90. rokov. Od 22. apríla 2008 je nezvestný. Existuje podozrenie, že ho mohli dať zlikvidovať tí, ktorých mená nájdete v knihe.

Na záver mi dovoľte poďakovať Janovi Petrovičovi, že napísal knihu, ktorá je precíznym zmapovaním temnej časti Slovenska. Moja vďaka patrí aj Paľovi Rýpalovi, ktorý nám ukazoval cestu, akou sa máme novinársky uberať. V neposlednom rade chcem poďakovať všetkým zodpovedným policajtom, vyšetrovateľom, prokurátorom a sudcom, ktorí sa nezľakli mafie alebo sa ňou nedali kúpiť a idú jej po krku.

Samozrejme, ďakujem aj vám, že ste si knihu kúpili, čím pomáhate v boji s organizovaným zločinom. V boji za spravodlivejšie Slovensko.

Peter Bárdy

šéfredaktor Aktuality.sk

VENOVANIE A POĎAKOVANIE

Krimižurnalistika, špeciálne o organizovanom zločine, sa nepíše ľahko. O vraždách a násilnostiach drsných mužov podsvetia zvyčajne nechce otvorene hovoriť takmer nik. Mlčia poškodení, príbuzní obetí, podozriví aj páchatelia. Ani polícia, prokuratúra a súdy nemôžu počas vyšetrovania povedať všetko. Novinár to však musí napísať. Spolieha sa na sieť informátorov a spolupracuje, často z bezpečnostných dôvodov, s kolegami z iných médií. Vtedy ide rivalita stranou.

Presne taký bol Paľo Rýpal, už vyše desať rokov nezvestný novinár. Patril k prvým na Slovensku, kto si dovolil verejne rýpať do mafie, o ktorej mal výnimočný prehľad. Nikdy sa však nezdráhal pomáhať ostatným kolegom. Zažil som to na vlastnej koži. A preto knihu venujem Paľovi, hoci od 22. apríla 2008 neviem, kde je. A či ešte je.

Knihu venujem tiež všetkým jeho nasledovníkom, ktorí sa nezľakli a už roky rozkrývajú zákulisie organizovaného zločinu. Nevynímajúc reprezentanta najmladšej generácie investigatívcov – Jána Kuciaka, ktorý v boji za pravdu a spravodlivosť zaplatil spolu so snúbenicou Martinou Kušnírovou najvyššiu cenu.

Keď som pri písaní knihy potreboval pomoc alebo radu, opäť som sa mal o koho oprieť. Špeciálne poďakovanie preto patrí Zuzane Ferenčákovej z televízie Markíza, Davidovi Barakovi z webu Paraméter.sk, blogerke a bývalej redaktorke Nového Času Júlii Mikolášikovej alias Pirani, šéfovi webu Na stope.sk Ivanovi Megovi, redaktorovi Korzára Róbertovi Bejdovi, komentátorovi TV JOJ Arpádovi Soltészovi a reportérovi spravodajskej televízie TA3 Martinovi Linhartovi.

S písaním knihy mi pomohlo aj mnoho bývalých i súčasných policajtov, prokurátorov a sudcov. Za všetkých spomeniem bývalého detektíva z oddelenia vrážd v Bratislave Jozefa Vachálka.

NA KOBERČEKU U BOSSA

Tak som tu. Dnes prejdem vstupnou bránou Jadranu a pozriem sa do očí tomu dravému, cudziemu svetu. Svetu, do ktorého bežní smrteľníci nevstúpia, kým nemusia. Svetu, ktorému sa už nevraví svet, ale podsvetie.

Jadran v bratislavskom Ružinove býval vzorovou sídliskovou reštauráciou. Teraz tu vládnu noví páni. Počujem každé cinknutie lyžičky v šálke kávy, štrngot príborov po tanieri aj hlasy zákazníkov za stolmi. Keď je človek v napätí, akoby sa mu všetky zmysly znásobili – v tom reštauračnom hurhaji by som zrejme počul aj dopad špendlíka na podlahu.

Dnes je ten deň, keď ich stretnem zoči-voči a budem sa s nimi rozprávať. A nebude to príjemný rozhovor, hnevajú sa. Hovoril som o nich v televízii, ich šéfa skoro rozhodilo od jedu.

Náhodní zákazníci mi miznú z očí, zostávajú vo vynovenej časti podniku. Mňa so štábom previedli popri bare do zadnej časti reštaurácie, kde nikto náhodný nesedí. A nikto nepovolaný sa tam ani nedostane. Veľký ťažký záves oddeľuje svet od podsvetia. Priestor, o ktorom bežný smrteľník netuší, pripomína kapitánsky mostík obrovskej zaoceánskej lode. Uprostred stojí veľký stôl, na jednu stranu si sadneme ja, kameraman a osvetľovač. Stoličky oproti sú zatiaľ prázdne. Steny miestnosti lemujú malé stolíky pre dvoch. Za niektorými sa už usadili obrovskí chlapi, ktorých hlavy sú akoby priamo spojené s hruďou bez krku.

Na druhú stranu stola, oproti nám, si sadne „kapitán lode“. Šéf podniku a ktovie čoho všetkého po celom meste, možno i krajine. Dobre stavaný chlap, v čiernej košeli s vestou, v čiernych nohaviciach a s kovbojskými topánkami na nohách. Čierne vlasy nemá príliš dlhé, no aj tak si ich zopol do copíka. Po jeho pravici sedí pobočník, ktorý možno aj vyslovil svoje meno. V tom návale protichodných pocitov som ho ani nepostrehol.

Kapitán si zapaľuje dlhú úzku cigaru. Vyfúkne prvé obláčiky šedého dymu vysoko do vzduchu a pozorne si ma prezerá. Je to Jozef Surovčík, muž s množstvom prevádzok najmä v centre Bratislavy. Hovorí sa o ňom všeličo, spájajú ho s obávaným gangom takáčovcov. Keď spustí, vo vetách prevládajú vulgarizmy.

„Kurva! Do piče! To ste si ako dovolili odvysielať? Viete, čo ste spôsobili, kokoti? Hneď večer mi volali Chorváti, že so mnou rušia biznis na kúpu pivovaru Stein. Do piče! Viete si predstaviť tie škody, ktoré ste mi vy, kokoti, napáchali?“

Muž po Surovčíkovej pravici prikyvuje tak často, že mám pocit, akoby sa mu po každom bossovom slove dotkla brada hrudníka. V prestávkach opakuje poznámku: „To ste neurobili dobre, chlapci, to ste neurobili dobre…“ V očiach sa mu zračí zmes zdesenia a sústrasti nad naším osudom.

A čo vlastne viedlo jedného z najmocnejších mužov bratislavského podsvetia k rozhodnutiu, že si vyžiadal stretnutie s redaktorom? Dovtedy ani nikdy potom už s novinármi nehovoril.

Bolo to na jar 2001 a situácia v Jadrane nebola ani zďaleka taká pokojná, ako sa mohlo zdať bežným návštevníkom obchodného centra pri konzumácii bravčovej panenky či rezňa v cestíčku. Na poschodí sídlil Jozef Surovčík, na prízemí mali menšie prevádzky macedónski Albánci, ktorí sa po Nežnej revolúcii usadili v Bratislave. Napätie sa stupňovalo. V herni u Surovčíka sa len krátko predtým riešil konflikt s Albáncom, ktorý poškodil výherný automat. Lebo nevyhrával…

Udalosti, ktoré nás napokon priviedli do Jadranu na stretnutie so Surovčíkom, sa zomleli 1. marca. Bolo krátko po sedemnástej hodine a do troch podnikov Albáncov nabehlo komando chlapov v kuklách. Na prvý pohľad vyzerali ako policajný zásahový tím. Dokonca ľuďom prikázali, aby si ľahli na zem. Viacerí boli vyzbrojení bejzbalkami, niektorí mali v rukách aj zbrane. Na ľudí vytasili brokovnice, pušky a pištole. Samozvaná „zásahovka“ rozbíjala všetko, čo jej stálo v ceste. Tvrdé rany uštedrila aj personálu a náhodným zákazníkom. Útočníkov mohlo byť zo dvadsať. Bol to proste lynč.

Z Jadranu sme dostali echo aj my v spravodajstve verejnoprávnej STV. Incident opísal našej dispečerke vystresovaný anonym. Ihneď sme naskákali do redakčnej felície a snažili sa rýchlo dostať na miesto, keďže už o dve a pol hodiny začínali večerné správy. Po príchode na miesto, kde si mafia vybavovala účty, nás čakala spúšť. Všetky sklenené výplne na baroch boli vymlátené, stoly a stoličky dolámané. Nič nezostalo na pôvodnom mieste. Pred hŕbou trosiek a rozsypaného skla postával chlapík s výzorom Balkánca.

„Ja som Šerif Šerifi, mne to tu patrí,“ predstavil sa a bezmocne rozhodil rukami. Bizarnosť toho dňa už nemohla byť väčšia. Miesto vyzeralo ako po prestrelke v nepodarenom westerne. Môže sa ten chlap naozaj volať Šerif? Stáli sme na ulici a ja som Albáncovi neveril ani to, že mi povedal pravé meno. Chlapík ale zalovil v bunde a vytiahol slovenský občiansky preukaz na meno Šerif Šerifi. Oči mi skoro vypadli z jamôk. O niekoľko rokov mal opletačky pre drogové delikty a v roku 2015 ho v Bratislave zadržali s pol kilogramom kokaínu.

Bizarnostiam však nebol ani zďaleka koniec. Obete mafiánskych útokov sa neradi pretŕčajú pred kamerou, nestoja o publicitu. Dostať z nich informácie o tom, čo sa stalo, je extrémne náročné, treba ich dlho presviedčať. Žiadajú o utajenie identity, pri nahrávaní rozhovoru chcú stáť chrbtom ku kamere. Šerif Šerifi bol iný. Pokojne a s plným menom sa postavil pred objektív a začal opisovať útok na jeho bar.

„Máte podozrenie, kto to mohol byť?“ pýtal som sa ho s mikrofónom v ruke. Nedúfal som, že povie pravdu, i keď obete útokov ju zvyčajne vedia úplne presne. Čakal som, že bude zapierať. „Skupina takáčovcov. Podporuje ich tuto ten pán hore, pán Surovčík,“ povedal na rovinu Albánec Šerifi.

Práve prišiel o zariadenie celého baru a pár jeho známych skončilo v nemocnici, takže nemal problém ukázať prstom na ľudí, ktorých z lynču podozrieval. Bolo pritom verejným tajomstvom, že takáčovci patria k najmocnejším zložkám podsvetia v hlavnom meste a s protivníkmi rozhodne nezaobchádzajú v rukavičkách.

S nahrávkou a zábermi z miesta činu sme sa náhlili do televíznej strižne v Mlynskej doline, aby sme stihli hlavné večerné správy. Oproti konkurenčnej TV Markíza, ktorá sa tiež ukázala na mieste útoku, sme mali polhodinovú výhodu. Správy verejnoprávnej televízie sa vtedy začínali až o pol ôsmej večer.

Text reportáže či skôr poznámky ku komentáru sa rodili už v aute. Chodbou spravodajstva som len prebehol a kričal, že to idem rovno strihať a že to stihneme. Betacamová páska lietala v strihacom zariadení hore-dolu ako splašená. Komentár som nečítal, ale narozprával z hlavy podľa poznámok. Zahlásenie som nadiktoval moderátorke priamo od strihacieho pultu cez dorozumievacie zariadenie, ktoré televizáci volajú brblafón.

Podarilo sa, minútový spot bol hotový v rekordnom čase. Čakal ma ešte beh televíznou chodbou do réžie. Reportáž sme napokon stihli odvysielať v hlavných správach. Aj s vyjadrením Šerifiho, že za útok mohli takáčovci, za ktorými stojí Surovčík. Vtedy som ešte netušil, akú lavínu spustí jedna veta v éteri. Keď adrenalín opadol, vychutnával som si výsledok – a pocit, že večerný zhon nebol zbytočný.

Netrvalo však dlho a veci sa zvrtli. Hneď po skončení správ začali v redakcii drnčať telefóny. Zrejme všetky, ktoré boli zverejnené v telefónnom zozname. Bol večer, takže väčšina ľudí už z budovy odišla a telefóny dvíhali len na režimových pracoviskách. Volal jediný človek – Jozef Surovčík. A zháňal toho, kto o ňom odvysielal šot v správach. Teda mňa.

Služba na dispečingoch si ho podávala ako horúci zemiak. Nikto mu však nedal číslo môjho služobného mobilu, jeho hlas znel až príliš nahnevane. Surovčík napokon nechal svoje číslo s jednoznačným odkazom: očakáva, že za ním prídem na druhý deň do Jadranu. Jeho odkaz mi v noci tlmočila vystrašená dispečerka. Noc nemohla byť dlhšia, veľa som toho po Surovčíkovom odkaze nenaspal.

Už od skorého rána som bol ako na ihlách. Moji kolegovia ešte ani nedorazili do redakcie, kým ja som už sedel v sídle krajskej polície U dvoch levov a riešil, čo ďalej. Predstava, že pôjdem do sídla ľudí, ktorých označil Albánec Šerifi za možných zosnovateľov útoku na jeho podniky, ma nenapĺňala pocitom bezpečia.

Policajti na mňa pozerali s údivom, ale pochopili, že nepreháňam. Že naozaj potrebujem pomoc. Na stretnutie nás teda sprevádzala policajná hliadka v označenom vozidle. Na dobre viditeľnom mieste pri Jadrane potom čakala pri našej redakčnej felícii, kým sa vrátime.

„Tak, ako to napravíte, čo urobíte? Viete, ako vážne ste ma tým šotom ohrozili?“ opýtal sa Surovčík ostrým tónom.

Pokrčil som plecami. Čas sa vymazať nedá, šot bol odvysielaný. Ospravedlnil som sa, že nedostal priestor na reakciu. Navrhol som, že ho nahráme na kameru a vo večerných správach odvysielame druhý šot.

„Zobral som štáb, môžeme to urobiť hneď teraz, nie je problém,“ ponúkol som riešenie.

„Nič nebudeme nahrávať, nič nebudem rozprávať. Moje meno nikdy nemalo byť v televízii. Vy to napravíte!“ vyhlásil rezolútne Surovčík.

Mal som pocit, že veliteľ lode práve rozhodol, že ma treba hodiť cez palubu. Nechápal som, o akej náprave hovoril. Až z jeho ďalších slov mi začalo dochádzať, kam mieri. Chcel, aby sme odvysielali ospravedlnenie. Ale také ospravedlnenie, ktoré sa ešte asi nikdy v žiadnej televízii neodvysielalo.

„Nesmie zaznieť moje meno!“ opakoval Surovčík dôrazne stále dookola. Nevedel som si predstaviť, ako to urobiť – a ako to odprezentujem svojim šéfom. Aj moja vtedajšia šéfredaktorka sa na mňa pozerala s údivom, keď som jej opisoval priebeh stretnutia a Surovčíkovu požiadavku. Aj od nej som si vypočul svoje: prečo som vôbec dával do šotu plné mená? A že druhej strane treba dať priestor hneď! Časová tieseň bol jediný argument, na ktorý som sa mohol odvolať.

Večer napokon z obrazovky predsa len odznelo niečo ako „ospravedlnenie“. Čítala ho moderátorka zo štúdia, žiadne tváre sme už neukazovali. Text si presne nepamätám, ale znel približne takto: „Včera sme vás informovali o lynči v podnikoch v Jadrane. Podnikateľ, ktorý bol v šote spomenutý, tvrdí, že s incidentom nemá nič spoločné.“

Spokojný však nebol nikto. Surovčík očakával, že zverejníme oveľa tvrdší text. Moja šéfka bola znechutená, že sme to vôbec museli urobiť. A ja som bol nahnevaný, že som v tom chvate nebol prezieravejší.

Tým sa však aféra okolo šotu neskončila. Po pár týždňoch dorazil do redakcie list od právnika Jozefa Surovčíka. Za ujmu na mene si nárokoval peňažnú náhradu v miliónoch korún.

Zdôvodnil to výrazným poklesom počtu zákazníkov vo svojich prevádzkach, čo malo spôsobiť zníženie tržieb. List dokonca obsahoval aj sumár s vyčíslením, o koľko padli tržby v jednotlivých reštauráciách.

Redakcia na predžalobnú výzvu nepristúpila. Situáciu sme považovali za vyriešenú, keďže sme prečítali oznam s jeho postojom k incidentu. Po čase však dorazila súdna žaloba, v ktorej Surovčík zdesaťnásobil nárok na náhradu škody.

Ani to však nebolo všetko. Surovčík bol vášnivý fanúšik futbalu – svojho času bol aj mecenášom športového klubu Rapid Bratislava, ktorý sídlil v jeho teritóriu – Ružinove. Okrem toho chodil aj na „veľký futbal“, na ligové zápasy Slovana Bratislava. Zvykol sedieť vo VIP zóne štadióna na Tehelnom poli.

Koniec ukážky