Utekajme, už ide!

Antológia fantastických poviedok

Zostavil: Ivan Pullman

Copyright © Fantázia

Publisher © Mgr. Ivan Aľakša – FANTÁZIA, 2011

Cover illustration © Ivan Kasaj, 2011

Layout: Ivan Aľakša

Všetky práva vyhradené

ISBN 978-80-969236-7-0

Utekajme, už ide!

Antológia fantastických poviedok

Tematický zborník poviedok z literárnej súťaže

Cena Fantázie 2011.

Ďalšie informácie o súťaži a knižných zborníkoch nájdete na našich stránkach, kde s nami môžete zároveň aj komunikovať:

www.fantazia.sk

Ďakujeme Vám, že ste si e-knihu z vydavateľstva Fantázia

zakúpili v oficiálnom predaji a veríme, že kúpenú publikáciu

nebudete ďalej rozširovať. Želáme Vám fantastické čítanie.

Ivan Pullman: Utekajme, už ide!

Jedna z najlepších slovenských komédií druhej polovice 80-tych rokov a asi najlepšie dielo Dušana Rapoša dokáže pobaviť aj dnes. Na malom priestore petržalského bytu ukazuje, že je pred čím utekať, aj keď návrat je vždy príjemný. Do chvíle, kým nie je čas na ďalší únik.

No niekedy je útek otázkou prežitia. I keď prežitie možno nakoniec nemá význam. Tak ako nám to ukazuje Lucia Lackovičová v poviedke Zombieslava. Názov zreteľne napovedá, že utekať sa bude pred zombíkmi, zombiami, neživou háveďou. Uteká sa Bratislavou známou aj nebratislavčanom. Veď kto by nepoznal ikony ako Nový most, Sad Janka Kráľa, Inchebu (nie, nie počas Bibliotéky), nový zimný štadión...? A k tomu sa pridáva náznak politickej spovede. Nemá zmysel prezrádzať pointu. Stačí, ak vieme, že zombiemor sa rozširuje, a nikto nevie, kam to povedie...

Aj pri vesmírnej tematike je pre autorov lákavá predstava utekajúcich nožičiek, pomaličky dupotajúcich a prinášajúcich strach. Nielen o ten, ale aj o určitý nadhľad s náznakmi všeliečiaceho humoru sa pokúša Marek Kolcun. Ramoon7 je o záchranároch, ktorí si chcú zarobiť. No ukoristiť náklad bezmocnej lode nie je také jednoduché, ak príčina bezmocnosti stále trvá...

Často platí, že útek je len cesta do pekla. A ak utekáme pred vlastným strachom, nepomôže nám ani Pieseň pre džina. Minuloročná finalistka Ceny Fantázie Gabriela Habdáková načrela do mixu fantasy s hororom. Neveľmi originálnu myšlienku fantasy inkvizície, teda honu na čarodejnice, obohacuje o rozmer ľudskosti a pomsty. A naznačuje, že boj by mal končiť definitívou...

Masy ľudí by dnes asi najradšej opustili našu planétu a išli niekam, kde budú mať pocit užitočnosti a možnosť rastu. More plné sĺz ale nakoniec nemusí byť také, ako hlásajú propagačné letáky. Najmä, ak niet cesty späť – aspoň nie bez obetí. Ale netreba sa vzdávať, Diana Majerová sa nebojí ponúknuť návod, ako uspieť v boji proti diktatúre, ktorá vládne v podmorskom svete. No zneužiť sa dá aj naivita dobrých cieľov, preto útek zo sveta pod vodou nemusí byť len o záchrane. Lebo budovanie svetlejších zajtrajškov je v ľuďoch geneticky zakódované...

Pes je najlepší priateľ človeka. Čo si však o tom má myslieť Muž, po ktorom štekali psy? Triler s detektívnou zápletkou od Romana Kulicha nám ukazuje, ako je to ťažké, maskovať sa za bežného človeka, ak ním nie ste. A tak otvára otázky: Žijú medzi nami? Ovládajú nás? Čo s nami zamýšľajú? Veď napokon aj tak utekajú ako bájny Highlander, na samotu, aj do lesa. Je čas podľahnúť paranoi? Radšej sa držme osvedčeného: nehas, čo ťa nepáli...

A blíži sa poriadny kus pesimizmu. Paulína Grendža-Donská nám ho podáva priam na podnose. Život nie je taký, ako si ho predstavujeme. Najmä, keď náš pohľad naň je iný, odlišný, ako nám diktuje okolie. Kto nepozná ten pocit? Kto občas nebojuje s veternými mlynmi, len aby si udržal psychické zdravie? Niekedy je naozaj nutné ujsť pred okolím, no samota lezie na mozog, a tak je príjemné, ak sa k nám na spoločnú púť životom pridá Mikey. Čítanie vhodné práve na Vianoce, obdobie depresií a sklamaní, ktoré je plné šťastia a nádeje, že je tu stále niekto, komu na nás záleží. A nielen preto, aby nás využil...

Na záver poďme utekať. Čo nám sily stačia. Aký je limit ľudských možností v šprinte na sto metrov? No predsa 9,02 sekundy. Ale stačí to divákom, televíznym spoločnostiam, a hlavne, sponzorom a reklamným partnerom? Ján Gálik je presvedčený, že limity by existovať nemali, a tak prináša pohľad do zákulisia posúvania ľudských hraníc. Utekajme, cieľ sa blíži...

Utekajme teda od poviedok k tomu, prečo práve e-zborník. V Cene Fantázie zostávajú každý rok nezverejnené poviedky, ktoré stoja za prečítanie. Po zániku časopisu Fantázia vznikol nápad aspoň niektoré z týchto poviedok zverejniť. A tak, v čase e-publikovania, keď odpadá nemalá časť nákladov na vydanie, padlo rozhodnutie, že viacerí autori si zaslúžia aspoň takúto publicitu.

Tento zborník je prvou lastovičkou signalizujúcou novú sériu e-zborníkov z Ceny Fantázie. Okrem finálovej zbierky sme sa rozhodli pripraviť tri ďalšie e-zborníky, ktoré predstavia čitateľom ďalších 20 poviedok od 17-tich autorov. Dúfame, že každý z týchto zborníkov si nájde svojich čitateľov, a že sa podelia o svoj názor aj verejne. Lebo o tom je súťaž – aby autori získali spätnú väzbu, a dozvedeli sa, čo sa čitateľom páči, a čo nie.

Lucia Lackovičová:Zombieslava

Rada čítam, píšem afantazírujem. Najradšej mám spojenie hororu shumorom. Pri písaní príbeh prežívam spolu spostavami ateší ma, keď si môj text nájde čitateľa. Zasvoju najobľúbenejšiu hororovú tému považujem zombie. Som presvedčená, že jedného dňa sa im nevyhneme.

Lucia Lackovičová

PoNovom moste sa tackala postava. Bolo trištvrte nasedem. Vtomto čase nadanom mieste bol podobný druh chôdze priskorý.

Mladej žene padali dotváre pramene hnedých vlasov, nemala topánku avruke zvierala kabelku strblietavým nápisom Guess. Krívala achrčala.

Pomoste prechádzal mladý pár. Zaregistrovali ju už zdiaľky. On tipoval klasiku, chľast, ona to podľa ženinho oblečenia videla skôr naznačkový fet. Spatričným odporom sa čo najrýchlejšie pretisli popri stene Nového mosta. Žena nachvíľu zastala. Stíchla, akoby úplne prestala dýchať anapriamila telo smerom knim. Pár zrýchlil ešte viac. Vzdialili sa bez obzerania. Romantickú večernú prechádzku mali nezvratne poznačenú.

Žena sa knísavo pridŕžala zábradlia avurčitých momentoch to vyzeralo, že už-už prepadne doDunaja. Vmladíkovi idúcom oproti sa prebudili ochranárske pudy arozbehol sa knej.

„Je vám zle?“ spýtal sa logicky aotázku niekoľkokrát zopakoval vrôznych variáciách. Žena neodpovedala. Vlasy jej zakrývali celú tvár. Cez zábradlie zazrel len jej ruky. Zazdalo sa mu, že je nanich krv. Žena sa stále potácala avydávala neartikulované zvuky.

„Zavolám sanitku. Počkajte, počkajte, držte sa, prosím vás!“ usiloval sa mladík konať skôr, než žena spraví čosi nezvratné. Zašmátral vrifliach pomobile, žena sa knemu načahovala. Zruky sa jej vyšmykla značková kabelka. Automaticky jej ju chcel podať aaž vtedy si všimol, že členok vtopánke navysokom podpätku má žena neprirodzene vykrivený. Bol nepochybne zlomený. Pramene vlasov sa pohli amladík namalú chvíľu zazrel ženinu tvár. Prestal hľadať mobil apoodstúpil dozadu.

Medzitým sa pri nich vytvorila skupinka okoloidúcich, ktorí sa znechutene aprekvapene prizerali. Niektorí len spomalili apokračovali vceste ďalej, iní boli zvedavejší. Vhlúčiku zneli očakávateľné otázky: „Čo sa stalo? Čo jej je? Chce skočiť? Už niekto zavolal sanitku apolíciu?“ Mladík nažiadnu znich neodpovedal, len neustále ustupoval dozadu, dohlúčika, až vňom celkom zmizol. Pomaly cúvajúc sa začal vzďaľovať. Ľudia si ho nevšímali.

Hlúčik vyformoval ďalších záchrancov, ktorí sa pokúšali žene pomôcť. Mladík sa otočil adal sa domierneho klusu. Postupne prešiel vbeh, až všprint. Ktosi zaním zakričal, že čo tomu dievčaťu urobil, ale bolo mu to jedno. Mal nedefinovateľne desivý pocit, akoby bol vo sne, akoby to, čo videl, nebolo reálne. Jeho vedomie nedokázalo spracovať predošlú udalosť. Cítil hrôzu.

Dobehol nakoniec mosta, zbehol poschodíkoch doSadu Janka Kráľa avedel, že musí utekať ďalej. Zozadu začul výkriky. Slová nepočul, ale ich význam bol jednoznačný podľa intenzity kriku. Nezastavoval sa, neskúmal, kto kričí aočo presne ide. Vhlave mu zrazu vírilo množstvo nedokončených otázok. Odkiaľ sa to vzalo? Čo je sJankou? Je vporiadku? Čo mama? Je to už rozšírené? Je už takýchto viac? Musím okamžite zavolať. Skryjem sa. Ale kam? Kam sa skryjem vSade Janka Kráľa? Vyleziem nastrom. Nie, blbosť. Aupark. Vbehnem doAuparku. Ale čo keď..., čo ak... tam. Myšlienky mu skákali, sledoval cestu, musel sa rozhodnúť, kadiaľ bude bežať. Aupark zavrhol, rozbehol sa knábrežiu Dunaja. Zavolať Janke, zavolať mame, bože, čo bude sPegynou? Vhlave mu to vrelo, začínal podliehať panike. Rýchlo sa obzrel, nikoho zasebou nevidel. Doliehali knemu výkriky, aké doteraz nepočul. Ani nafutbale. Bežal smerom krieke. Naloď. Pôjde naloď. Ak bude najhoršie, loď zdvihne pontón.

Bežal pomedzi stromy, zachytil sa. Neobzeral sa, len prudko trhol rukou. Zabolelo ho to, ale utekal ďalej. Musí sa dostať naniektorú zlodí. Ešte nikdy nažiadnej nebol. Ani natej, čo patrí Adymu Hajdu, aj keď onej už toľko počul. Bohvie, ktorá znich to vlastne je. Kurva, dúfam, že tie dunajské reštaurácie dokážu aj plávať. Letmo pozrel naruku. Krvácala. Vzornom uhle zazrel medzi stromami muža so ženou. Ona sa vliekla, on akoby sa pokúšal obeh. Spomalil. Ako vtranze sa pozeral nakrvácajúcu ruku. Očakával škrabanec, azda triesku zadretú zo stromu, ale videl zreteľné odtlačky zubov. Krv kvapkala nazem. Vmomente uvedomenia ho ruka začala až bláznivo bolieť. Zvláštny pár, ktorý si vbehu nevšimol, aktorý práve minul, sa tackavo blížil. Chytil si ranu, pritlačil naňu aznova sa rozbehol. Už nad ničím nepremýšľal, len utekal. Ruka ho pálila, takú bolesť vživote nezažil. Udierala mu domozgu, prenikala celým telom, celou mysľou aspomaľovala ho. Musí sa dostať knajbližšej lodi. Zistiť, čo je sJankou amamou. Obzrel sa, pár zaostával, nebežali zaním. Náhle pocítil prudký náraz. Spadol nazem, úder ani nevnímal, už predtým ho bolesť celkom prešpikovala. Nevedel sa nadýchnuť. Vústach sa mu hromadila krv. Nadvihol hlavu. Nahrudníku mu sedel zakrvácaný starý pán bez výrazu abúšil doňho. Ako medveď, bez mimiky, keď dobehne korisť. Pokúsil sa ho zposledných síl zhodiť, ale doruky mu hrýzlo malé, akosi neprimerane silné dievčatko. Mohla mať tak osem-deväť rokov. Ako Janka, pomyslel si.

•••

„Nie, ďakujem, už mám,“ zopakovala Klára približne piatykrát azačínala byť mierne otrávená. Odmietala nechcené letáky avyhýbala sa neústupným dôchodkyniam, deťom aostatným nadšencom rastlinnej ríše. Vduchu začínala ľutovať, že voľné piatkové popoludnie nevyplnila hoci aj spánkom, ale rozhodla sa dať šancu flóre vbratislavskej Inchebe. Bolo tam plno aKlára rozmýšľala, či si skutočne všetci títo ľudia zobrali dovolenku kvôli rastlinám, alebo je pre nich piatkové voľné popoludnie bežné.

Podvoch hodinách strávených navýstave sa jej záujem orastliny akéhokoľvek druhu definitívne vytratil. Pri expozícii hustého lesa svysokými bambusmi aexotickými drevinami zaregistrovala štíhleho mladíka svýrazom typického gaya alebo netypického heteráka. Napriek subtílnej postave zneho sršalo sebavedomie aKlára vňom ihneď spoznala Alexandra Rozina. Mladšieho.

„Nadnes stačilo,“ zhodnotila Klára. Nohy ju vlodičkách svysokým sklonom boleli, nebol to najlepší nápad prevetrať ich práve navýstave. Pred odchodom ešte zamierila natoalety. Počas chôdze hodila letmý pohľad dozrkadla. Maskara jej urobila čierne bodky pod očami. Občas sa to stávalo. Prešla si ukazovákom jemne pod dolnými mihalnicami avošla doposlednej kabínky. Obvykle si vyberala práve tú, ani nevedela prečo. Zamkla sa azačala trhať toaletný papier zrolky. Naverejné vecko si samozrejme nikdy nesadala. Väčšinou pri tejto aktivite akosi zvláštne čupela, váhu pritom preniesla nastehná bez toho, aby sa dotkla misy. Ale teraz bola taká uchodená aunavená, že sa rozhodla pre pohodlnejší, hoci hygienicky rizikovejší ačasovo náročnejší variant.

Zvonku knej doliehal hluk. Dôchodkyne sa určite pobili oorchideu snajväčším počtom výhonkov, pomyslela si znechutená realitou bratislavskej flóry, únavou aboľavými chodidlami. Hluk sa však stupňoval ablížil. Klára rýchlo urobila to, čo bolo potrebné, anervózne sa začala zapínať. Zvuky sa menili vdefinovateľnejší krik. „Preboha, čo sa to deje?“ zašomrala, nervózne sa usilujúc zapnúť si zips. Ten sa vrýchlosti zachytil dovnútra nohavíc aodmietal sa vytiahnuť hore. Klára počula buchnutie dverí okolitých kabínok arýchle klopkanie topánok vybiehajúcich ľudí. Začínala rozoznávať útržky viet vo výkrikoch. „Kriste, čo to doprdele je? Horí, či čo?“

„Nie, nie, nechajte ma!“ ozval sa zreteľne zúfalý fistulový ženský výkrik, ktorý prekvapivo náhle ustal. Klára tipovala, že sa to udialo hneď pred toaletou. Nasledovali ďalšie aďalšie výkriky. Bolo vnich zúfalstvo ahrôza, ktoré prechádzali aj naňu. Prestala sa zapínať, stŕpla. Napadli jej teroristi alebo že vypukol vojenský konflikt. Žeby predsa len tí Maďari? Bolo to absurdné, ale taká bola aj momentálna situácia.

Počula chrčanie, neznáme zvuky, hluk, ktorý ochromil celú budovu. Buchot arev vo všetkých predstaviteľných variáciách. Dala dole záchodový poklop ačupla si naň. Kabelku si silno pritlačila kbrade. Trasúcou sa rukou vnej nahmatávala mobil. Pod prsty jej prichádzala peňaženka, kľúče, vreckovky. „Kľud, kľud,“ hovorila si, pokúšajúc sa ustáliť trasúce sa ruky. Hluk neprestával, ale už neprichádzal zbezprostrednej vzdialenosti záchodov.

„Asi odtiaľto všetci vybehli. Ušli alebo...,“ uvažovala. „Bože, čo ak si pomňa prídu? Čo ak budú prehľadávať kabíny jednu podruhej?“ Hlavou sa jej prehnali klasické filmové scény vykopávania záchodových dverí.

„Ježiši, musím zavolať pomoc. Nie, najprv musím zavolať Miškovi. Bože, Miško! Môj Miško!“ Kláre vyhŕkli slzy aznova sa roztriasla. Zhlboka sa nadýchla. Puch zo záchodov jej naplnil pľúca. Miešal sa vňom aj akýsi sladkastý zápach.

Klára konečne nahmatala vkabelke mobil. Roztrasenými rukami stlačila jednotku. Namonitore sa zjavil nápis Miško. Telefón zvonil niekoľkokrát, až kým príjemný ženský hlas Kláre neoznámil, že volaná stanica je dočasne nedostupná amá to skúsiť neskôr.

Kláre stekali potvári slzy. Nezdvihli jej napolícií, ani nastodvanástke. Zmocňovala sa jej panika. Vytočila číslo sestry. Žila vBanskej Bystrici, priamu pomoc odnej nečakala.

„Ahoj, Klári, ako?“

„Majka? Majka?“ Klára sa roztriasla, už ani neverila, že jej niekto zdvihne. Namalú chvíľu sa cítila zachránená. Príjemne uvoľnený hlas sestry ju napár sekúnd dokonca presvedčil, že sa jej to celé len zdá.

„Majka, počúvaj, počúvaj, ja som teraz vInchebe.“

„Klári, si OK?“

„Majka, počúvaj ma, prosím ťa,“ Klára nachvíľu prestala šepkať, ale hneď sa zháčila aznova prešla všepot.

„Majka, som vInchebe. Niečo sa tu stalo. Musíš zavolať políciu alebo niekoho. Ja sa neviem nikam dovolať. Ani Miško mi neberie,“ pri tej predstave sa Klára znova rozplakala. „Majka, stalo sa tu niečo strašné. Ja neviem... niekto nás napadol. Všetci kričia, teraz už teda ani nie, ale stále počujem zvonku výkriky. Neviem, čo to je. Som zavretá nazáchode, ale prídu si pomňa. Určite si pomňa prídu.“

Klárina sestra chvíľu neodpovedala. Spracovávala, či Klára týmto zvláštnym spôsobom žartuje, alebo či je to fakt. Ak bola situácia taká, ako hovorila, nemala potuchy, čo má sestre poradiť.

„Klárka, neplač. Neplač. Počuj, si tam teraz sama? Schovaj sa, zamkni sa. Nikam nechoď, Klárka. Volám políciu. Okamžite volám pomoc. Vydrž, Klárka!“

„Majka,“ Klára sa zadúšala tíšeným plačom, „Majka, ja tu zomriem! Ja tu zomriem!“

„Nie, Klári, neboj sa. Budeš vporiadku. Hneď volám pomoc. Vydrž. Buď tíško. Telefón si daj natichý režim, nech ťa nepočujú, ale maj ho pri sebe. Neboj sa. Teraz položím, dobre? Dobre, Klárka? Položím azavolám napolíciu, áno? Zoženiem ti pomoc, neboj sa.“ Mária sa snažila prekonať paniku racionálnym uvažovaním aopakovanými otázkami sestre. Darilo sa jej to. Prestala plakať apodarilo sa jej ako-tak utíšiť aj Kláru.

Zložila. Klára si dala telefón natichý režim apevne ho zovrela doruky. Pohľadom sledovala raz dvere, raz mobil.

Hluk vInchebe pomaly ustával. Nič sa nedialo, ani Mária nevolala nazad. Klára sa jej pokúsila znova zavolať, ale mala obsadené. „Zrejme volá komu sa dá. Asi im to musí vysvetľovať. Bohvie, či jej vôbec veria. Je to absurdné. Bože, absurdné! Ani ja by som neverila. Ktovie, či si aj ona nemyslí, že som sa zbláznila.“

Prvotná panika opadávala. Klára začínala cítiť stŕpnuté nohy. Stále ešte čupela nazavretom toaletnom poklope vtopánkach so zabijáckym sklonom. Vduchu tie krásne lodičky preklínala. Prozaické myšlienky navýšku podpätkov ju upokojovali. Kstrachu sa pridala zvedavosť achuť podniknúť čosi skôr, ako sa naplní filmové klišé zjej predstáv oľuďoch ukrývajúcich sa vkabínkach toaliet. Narovnala jednu nohu, dala ju nazem apocítila vnej nepríjemné mravenčenie.

Bolo relatívne ticho. „Možno odišli. Možno by som to mala využiť. Ktovie, či teraz nezhromažďujú zadržaných,“ uvažovala Klára, rozoberajúc vhlave všetky scenáre, ktoré považovala vdanej situácii zanajpravdepodobnejšie.

Narýchlo rozvíjala plán úniku. Smer dole schodmi zavrhla. Odtiaľ to celé prišlo. Rozhodla sa, že akonáhle vyjde ztoaliet, pobeží napravú stranu sály. Boli tam východy nahornú terasu, odkiaľ sa dalo zísť nazadné parkovisko. Kdesi tam stálo aj Klárine auto. Obvykle tadiaľ zvýstav nechodila avychádzala klasicky, cez hlavný vchod, ktorý bol aj východom. To teraz neprichádzalo doúvahy. Vedela, že musí vybehnúť čím skôr von, nasadnúť doauta apovedať niekomu otom, čo sa práve udialo vInchebe.

Zišla zWC. Prudkým trhnutím si zapla zips, ktorý pri pohybe nahor prešiel aj pokoži jej ľavého ukazováka. Zranky vyšiel nepatrný náznak krvi. Ani ju to nebolelo. Zmysly mala skoncentrované nato, čo ju vnajbližších chvíľach čakalo. Prst si nedbalo olízla, vyzula sa alodičky zobrala doruky, spolu skabelkou. Pootočila zámok nadverách ačo najjemnejšie stisla kľučku. Nachvíľu prestala dýchať avykukla spoza dverí. Natoaletách nikoho nevidela. Pootvorenými ústami takmer nečujne vydychovala. Pošpičkách prebehla kvýchodu, siahla nakľučku azaváhala. Záchodová podlaha ju chladila naholých chodidlách. Nemala predstavu otom, čo ju čaká zadverami. Nikto už nekričal. Bolo relatívne ticho. Ubezpečila sa, že to, čo práve robí pre vlastnú záchranu, urobiť musí atakmer nečujne si sama pre seba zašepkala: „Musím bežať, rýchlo bežať knajbližšiemu východu“. Nazbierala odvahu, zhlboka vydýchla avyšla zdámskeho WC.

Nazemi boli kaluže rozmazanej krvi, jeden zpôvodcov prekvapivo silného, živočíšneho zápachu, ktorý knej už čiastočne doľahol aj natoaletu. Nikoho nevidela. Ochromená jednoznačnou konfrontáciou sdanou situáciou nachvíľu pozabudla, že má vpláne utekať. Okamžite sa však spamätala aťapkajúc bosými, odnervozity spotenými nohami, sa rozbehla napravo odtoaliet. Vceste jej stála expozícia hustého pralesa, pri ktorom naposledy zazrela mladého Rozina. Zháčila sa vrozhodovaní, či to vezme cez húštinu, alebo tento úsek obíde. Cestu by si tým predĺžila opár metrov.

Vošla doimitácie pralesa autekala krížom, smerom kvýchodom naterasu. Vlastný dych jej búšil vušiach, šušťanie rastlín, ktoré rozhŕňala, jej zvyšovalo tep. Sprava zaregistrovala pohyb. Skôr ako myšlienka, že útočníci ju už majú, sa dojej mozgu dostalo iné, omnoho prekvapivejšie zistenie. Zombíci sú skutoční! došlo jej pri letmom pohľade napostavu načahujúcu sa ponej spoza výstavného bambusu. Svýkrikom sa uhla ašokovaná zrýchlila ešte viac. Rastliny jej narážali dotváre, kamienky navýstavnom ostrovčeku ju intenzívne bodali dochodidiel. Vybehla spomedzi naaranžovaných stromov azastala vkrajnej uličke horného pavilónu. Niekde tam mali byť bočné východy naterasu. Rozhliadla sa dopredu aj dozadu. Boli všade. Ticho postávajúce, kývajúce sa mŕtvoly, zktorých odkvapkávala krv akúsky čohosi, zrejme mäsa. Klára vbehla nazad, dostromov ačupla si zaširoký kvetináč obrovského exotického ihličnanu. Bojovala splačom, panikou asmyšlienkou, že toto zvládnuť nedokáže. Je ich veľa. Príliš veľa.

Vhlave si narýchlo preberala, čo všetko vedela ozombíkoch zfilmov. Vkaždom, naktorý si práve spomenula, boli trochu iní. Niekde rýchli abystrí, inde pomalí ahlúpi, nesmrteľní, aj zomierajúci popár týždňoch hladom. Niekde boli len nakazení anie už mŕtvi, ale vzásade to bolo jedno. Vedela, že akonáhle to človek dostal, bol koniec.

Bohvie, ktorí sú títo. Rýchli sa jej nezdali. To už by sa naňu vrhli. Aasi neboli ani príliš inteligentní, to už by ju našli. Bolo ich veľa. Veľmi veľa. Boli všade. Klára nemala tušenie, ako uniknúť. Húština okolo nej sa hýbala, hľadali ju. Cítia ma, pochopila arozhodla sa pokračovať vpôvodom pláne. Skôr či neskôr by ju našli aj nazáchode. Musím utiecť. Jedno kam. Hlavne preč zIncheby.

Vstala arozbehla sa smerom, kde predtým zaregistrovala najbližší východ naterasu. Modlila sa, aby nebolo zamknuté. Pohybovala sa rýchlo, ale obozretne. Medzi stromami už nebežala. Cez rastliny zreteľne rozoznávala siluety achcela sa im vyhnúť. Vyšla zhúštiny avuličke sa rozbehla smerom, ktorý si predtým zvolila. Priamo pred ňou stáli dve staršie ženy. Jednej chýbala časť ruky, druhej trčali nabruchu roztrhané šaty anejaké šnúry. Všnúrach Klára rozpoznala vnútornosti. Naplo ju.

Potrhané ženy začali neobratne kráčať ku Kláre. Aj všetci ostatní, zdruhej strany uličky, sa rôznou rýchlosťou kolísali smerom knej. Nebolo až také zložité ženy obísť. Klára dobehla ku dverám, kde stál ďalší znich. Vspánkoch jej búšil adrenalín. Zombík mal sklonenú hlavu, vurčitých miestach ju mal zreteľne oddelenú odtela.

•••

Príjemný hlas zahlásil reklamnú prestávku pokonci prvej tretiny. Naľade zostal Halák ačosi ukazoval chlapíkovi narolbe znápisom AJ.

„Čo je AJ? Aj rozhodcovia to majú nasebe?“ spýtala sa. Jej otázku prepočul alebo nechcel odpovedať.

•