Date: 2013-11-30T23:00:00+00:00
Description: Siete sú super, dokiaľ sa v nich nezamotáte. Keď už klamať, tak presvedčivo a nezanechávať stopy. Ak už sa klamstvo odhalí, tváriť sa, že sa nič nedeje. Tak také jednoduché to však Dano nemá. Manželka chce vedieť stále viac a donúti ho odkryť celý svoj niekoľkoročný virtuálno-reálny život. Keďže nie je v poriadku ani ona, nedaruje nikomu nič. Chúdence deti. A manžel. Ak chcete vedieť, čo a ako sa dá hľadať a nájsť na sociálnych sieťach a najmä, o čo sa tam dá prísť, vitajte na fakbuku.
Publisher: Marenčin PT

Monika Pálušová
fakbuk.com

„Nič nie je také skryté, aby nebolo odhalené,
a nič také utajené, aby to nevyšlo najavo.“

(Marek – 4, 22)

Monika Pálušová

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Monika Pálušová, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Design © Marta Blehová, 2013

Jazyková úprava Monika Maťušová

369. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-194-2 (brož.)

ISBN 978-80-8114-280-2 (ePub)

Prvá časť

Keď mala dvanásť rokov, začula vrohu detskej izby tesne pri hornom kúte okna bzučanie oživot. Prichytila drobného pavúka, ako jeho dve končatiny vkmitavom víre šikovne spriadajú korisť. Muška bola ešte živá. Nikdy by neverila, že takto nahlas dokáže bzučať. Aj keď sa šialene trepala, pavúk si ju zamotával asi tisíckou obtočení do malého balíčka, dokiaľ úplne nestíchla. Privolala tam všetkých, ktorí boli doma: mamu, Doda iKatku. Čiže všetkých. Otec cez deň doma takmer nebýval. Ak áno, nebol pri vedomí. Do rodiny sa nepočítal ani on sám. Všetci súžasom mlčky hľadeli na toto veľkolepé minimalistické divadlo. Keď bolo jasné, že muška ztoho nevyviazne už ani ako úhľadný balíček, so zdesením sa na seba usmievali. Niektorí sa vtom pokúšali vidieť viac. Nebolo čo.

15. 6. 2011 20:04 co by si chcel?

15. 6. 2011 20:05 aby si sa dal pretiahnut

15. 6. 2011 20:05 aty sa das?

15. 6. 2011 20:06 no neviem

15. 6. 2011 20:06 ty to chces tiez?

15. 6. 2011 20:06 teraz by som urobil vsetko

15. 6. 2011 20:09 tak verim, ze sa nam to podari, pekne si ich premazat

15. 6. 2011 20:17 ako sa predstavis?

15. 6. 2011 20:18 ako Dusan

Pred sebou kočiarik so spiacou Lili, stála podvečer pred kostolom, kde bol tieň adýchateľný vzduch. Šaty sa jej lepili na telo, strhnuté nebadanou studenou triaškou. Vedela, že je to šialené, ale musela to urobiť. Poslala správu:

„Zajtra odesiatej pri Mestskom urade.“

„To je skoro. Neskor?“

„O15. hodine?“

„To hadam stiham, dam este vediet.“

Prišiel zpráce neskoro aunavený. Mala by mu ostretnutí povedať. Musí to urobiť napriek tomu, že je to zbytočné. Presvedčí ho, aby tam išiel sňou. Je to šialené, ale pôjde. Je teraz posadnutejšia, ako on vtedy. Nie, nechce nikomu ublížiť, chce všetko len uzavrieť. Veľkým oblúkom, spájajúcim ako dúha rok, vktorom žatva stínala hlavičky malých popolavých kláskov, uzavrieť celý tento príbeh. Možno by sa dal zich životov vystrihnúť ako nepotrebný materiál zfilmu. Možno sa navzájom presvedčia, že sa ani nikdy nestal. Rok ich aj tak už len obsadil do hlavných úloh.

1. 4. 2010 13:18 masaz chrbta ritky, stehien, bruska ipipika az do konca :)

1. 4. 2010 13:22 bavi ta to, alebo to robis pre prachy

1. 4. 2010 13:22 aj-aj :)

1. 4. 2010 13:46 hm...

1. 4. 2010 13:46 spravim ta za desat eciek :) pod cenu nepojdem :)

1. 4. 2010 16:01 ahoj, pat som ochotny dat

1. 4. 2010 16:01 dobre teda, ukecal si ma :) ponahlaj sa!

Odkedy ho poznala, bola plná detí. Šialená od vzrušenia by spontánne ovulovala, rozrastala sa atlačila zo seba ďalšie mĺkve kamene, ktoré od nej jeden po druhom odskakovali ako spod rútiaceho sa kolesa. Schlapmi prežívala šialenú, samú vsebe sa uspokojujúcu rozkoš. Sním to bolo iné. Akoby vždy zabudol niečo dopovedať. Jeho oči všetkých farieb, telo, vlasy, šikovné prsty na rukách inohách sľubovali oveľa viac, ako jej dával.

Prvé náhodné dotyky ich predurčovali na druhý veľký tresk, alebo aspoň na nekonečné horúce zimnice, zavŕšené bezvedomím. No vskutočnosti sa žiadna jej extatická vízia nenaplnila. Ani jemu. Zakaždým ich spojenie skončilo ako spotené pachtenie krátkym, horko vydobytým stonom aodvalením sa od seba. Ako huba sa zase napila nových detí, ktoré sa do nej ihneď mocne zakvačili. Už vprvé dni ich mali stovky.

Ticho sa štvornožky tmolili najprv po špinavej drevenici, ďalšie po byte. Naďabila na ne so strachom aj pri upratovaní ich jedinej skrine zapratanej odspodu až hore šatami.

Tak rada by mala poličky. Odmalička túžila po poličkách, ktoré im vždy chýbali aj vpivnici, doma vizbe, vkuchyni, vhlave. No tatko sa za každého počasia dotackal zkrčmy vzimnej bunde avplesnivých, pachom presiaknutých ponožkách atupo sledoval vtipné programy. Nenávidela ho, no on si jej nenávisť dodnes nevšimol. Nevšímal si nič okrem vlastnej bolesti. Pozeral na televízor, nevnímajúc násilný triumf veselosti. Bolestínsky hľadel niekde do bočnej dimenzie svýrazom ako pri vypočutí si zdrvujúcej správy, ktorá práve otočila jeho životom. Vykrútená korková zátka, pachom predurčená odpadu. Taká je aj ona na svoje deti. Tie sa jej vyškierajú do tváre, keď na ne, skryté, každý deň natrafí inde.

Mala hrozný strach zďalších detí, ktoré znej už boli pripravené vyliezť. Zakaždým jej znetvorili postavu, vycicali vetché prsia arozhrýzli bradavky tak, že si nemohla bez bolestivého sykotu ani utrieť mokré telo. Bála sa im dať čokoľvek.

Deti ju nie že nenávideli, posmievali sa jej. Bolo im jej ľúto. Nebola schopná naozajstnej lásky, preto ich radšej nechcela vidieť. Vnoci ticho prichádzala kpomalej plytkej rieke ďaleko od svetiel. Nebadane púšťala zo seba riečne kamene akládla ich na breh. Veď ich nezabila, voda si ich zobrala sama.

Veď kto by už dal také mená deťom! Nepáčili sa mu, no nevedel jej odporovať. On, čo bol vždy taký obdivovaný, obletovaný, uznávaný, nevedel jej povedať: „Chcel by som, aby sa volala Zuzana, alebo Dorota. Nie Eliška, aešteElizabeth.“ Keď sa ho prvý raz pýtala na meno prvej dcéry, uviedol Astu. Hneď sa začala smiať ajemu došlo, že je to príliš originálne meno pre človeka. Aj tak sa mu páčilo. Chlapčenské ani jedno. Len jeho sa mu zdalo hodné naozajstného muža. On tu teraz musí tvrdnúť vgarsónke, ktorú podľa nej musí prerobiť dnes, už včera bolo neskoro. Prácu mu zadelila na každý deň. Vdiári videl, ako má poznačené: 5. máj– vymaľuj toaletu akúpeľňu, šiesteho chodbu, siedmeho izbu. Vživote nevidela, ako sa robí stierka, ako sa naťahuje sieťka. Ona mu bude plánovať! Tlačí ho zúfalými pohľadmi avydiera odopieraným sexom, po ktorom túži intenzívnejšie ako on. Každý deň ho príde skontrolovať, ako pokračuje. Vplastových nádobách donesie jedlo, ktoré si ani nezohreje, nechce sa mu predierať haldou materiálu asutiny. Prečo je taký pomalý? Je dôkladný.

„VAnglicku som mal postaviť krb za dva dni, robil som to dva týždne, no keď majiteľ videl, ako som to urobil, chcel odo mňa ďalšie veci aodporučil ma svojim priateľom.“

„Nie sme vAnglicku, nechcem krb, len posratú garsónku, aby sa malo dieťa kam narodiť,“ vždy ho vchmate položí na lopatky. Všetky jeho sny otom, ako bude inštruktorom windsurfingu apotápania vgýčovej prímorskej lagúne, ako sa tam malá bude čvachtať vplytčine, budú bývať vprívese avečer grilovať ryby, ktoré cez deň uloví, utopí. Vráť sa na breh, chlapče, sme tu ateraz,treba dokončiť toto tu apotom ísť ďalej.

Pod tlakom nevie, nechce pracovať. Stúpa mu na päty aj kvôli fajčeniu. Vživote ho nikdy nikto tak neobmedzoval! Po pretekoch si boli schalanmi sadnúť vbare pri plavárni. Nechcelo sa mu ísť domov ani tento víkend. Aj tak nikto nebude doma. Mama je určite do noci vpráci. Trucuje. Otec radšej zalaškuje skolegyňami, ako by mal prísť do studeného bytu svečerou vchladničke, ktorej bielobu poškvrňuje odkaz: „Prídem neskôr, zohrejte si párky. Mama.“ Neskôr ako kedy? Neskôr ako kto?

Zostáva na intráku radšej každý týždeň, je mu veselšie. Nikto tu nikomu za studenú večeru nevyvalí zaucho. Tak rád by ju vždy obránil, no tiež by si radšej dal vyprážané rezne ašalát. Vždy keď na schodoch zacítil vôňu, rád by sa ponáhľaním tešil, no za dverami ich bytu sa vôňa rozplynie vchlade prítmia. Tu mu je lepšie. Síce aj tu má na večeru len párky, ale je veselo. Po pretekoch sa pripijú apôjdu spať. Mame zavolá, nemusí sa báť, veď je už prvák na učňáku. Vie sa oseba postarať.

Za prvým stolom pri bare sedia tri ženy, už dlho sa na nich smejú. Uchá. Všetky sú pekné, možno len oniečo mladšie ako mama. Mama je tiež pekná, aj keď nechce veľmi variť. Ak budem na budúci víkend doma, pripravím všetkým perfektné raňajky. To ich dostane.

So ženou vstrede sa im zakaždým stretnú oči. Musí ísť čúrať. Ide okolo nich, chichúňajú sa skoro ako bývalé spolužiačky, teraz sú vtriede len samí chalani. Nie je to ono. Dve veľké pivá vypustil zo seba ako penistú riavu. Výdatne čapoval do pisoáru. Ruky si nikdy neumýval. Penis áno. Tu nie, niekto by ho videl.

Zdvier oproti práve vyšla pekná, nakrátko ostrihaná tmavovláska vo veku, ktorý sa neodvážil tipovať. „Nadýchame sa vzduchu?“ zaskočila ho. Keďže neodpovedal, pridala: „Odprevadíš ma?“ Niečo zabľabotal, ale išiel. Ako vtranze. Bol poctený jej pozornosťou. Rukou skontroloval, či dobre zasunul azapol rázporok, aby si nemyslela. Všimla si jeho gesto ausmiala sa: „Si rozkošný. Ako sa voláš?“

Vysúkal takmer zrozumiteľné slovo. Vhlave mal pripravených toľko vtipných poznámok, no tie mu napadnú, až keď bude zaspávať.

„Niečo oslavujete?“ mala krásny hlas apery, zktorých chcel počúvať všetko.

„Len tak... Mali sme preteky, tak sme chceli niečo vypiť... Od smädu,“ habkal nechajúc sa ňou viesť. Kamkoľvek.

„Vidno, že si plavec, máš najkrajšiu postavu, akú som kedy na mužovi, vlastne na chlapcovi, videla,“ zasmiala sa, „ako mladý Adonis.“

Netušil, kto je Adonis, ale večer sa spýta chalanov alebo vrátničky na intráku, tá lúšti krížovky. Zhltla ich jasná teplá lákavá noc. Len pár krokov od baru ho chytila za ruku aveselo mu rozprávala otom, že aj ona pred pár rokmi plávala. Teraz nemá kedy. Práca atak. Rozumel. Nie je hlúpy, dospelí majú málo času, veď to pozná. Rodičov vídaval spolu len cez víkendy, ateraz ani to už nie. Pri rozprávaní sa jej hladné pery približovali knemu čoraz bližšie. Cítil alkohol, cigarety aešte niečo, čo dosiaľ nepoznal. Ale nohavice už mal našponované. Všimla si to. Dlaňou mu sistotou pohladila koncentrát mužstva, až cítil ujsť prvú kvapku. Prisala sa mu na pery aťahala ho pod blízky most.

„Prepáč,“ zdalo sa mu to ako vhodný moment pre potykanie si, „musím srať.“ Srať mu pripadalo chlapskejšie ako ísť na potrebu, alebo kakať, no aj tak sa začala hrozne nepríjemne smiať. Vták zložil krídla.

„Stretneme sa teda zajtra, tu máš moju adresu, príď hneď zo školy,“ podala mu vizitku: Mgr. Oľga Varšovičová, novinár. Škultétyho 12.

Na druhý deň prišiel. Ďalšie ráno sa vrátil na intrák zabaliť si pár vecí avrátil sa tam až po letných prázdninách. Už ako druhák. Leto bolo nádherné.

Zobudil sa na to, že mu je príjemne. Vtme cítil avidel niekoho telo pri sebe. Ruka neomylne našla už prebudenú vlajkovú žrď pod pyžamom sgumičkou vpáse. Vytiahla ju do nočného stanového chladu. Najprv mu ju pevne chytila apotom mu skúsene pretiahla zástavu cez rastúce brvno. Pohyby boli presné, presne také, aké by robil aj on. Zrazu zacítil aj vlhko úst. Bolo to silné, takmer hneď explodoval, ale bol zvedavý achcel vedieť, kam to až zájde. Ústa boli hladné po jeho spermiách asali lepšie, ako bol schopný zvládnuť. Vystriekal do nich hneď celú dávku. Chlapec zich oddielu neuhol. Vyšiel zo stanu aodpľul si.

Ráno ich zobudil nástup aon si až teraz uvedomil, že jeho dokonalé telo nebolo stvorené pre bežnú sexualitu, vlastnú jeho predkom. On je predurčený prijímať aspôsobovať extázy bez obmedzení. Vtedy sa vňom prebudil hormonálny Manitu.

3. 5. 2011 11:23 co sa da vaute robit?

3. 5. 2011 11:24 piseme hodinu ateraz sa pytas, co sa da vaute? vsetko sa da

3. 5. 2011 11:25 ok, vaute som to nikdy nerobil

3. 5. 2011 11:25 chces, ci nie?

3. 5. 2011 11:26 chcem... aco teba vzrusuje? uz pomaly vyrazam

3. 5. 2011 11:27 vsexe vsetko

3. 5. 2011 11:27 ok, tak okolo 13

3. 5. 2011 11:28 nie okolo, ale o13

Zo služobky sa zatiaľ nevrátil. Počkala do šiestej azavolala Roba, ktorý mal pôrodnú pohotovosť. Prišiel veľmi rýchlo. Dala pod seba veľkú nevkusnú tašku sreklamou hypermarketu, plodová voda vraj ničí matrace. Nechcela, aby si to pamätalo aj sedadlo vaute.

Osiedmej už bola prelezená viacerými rukami vponižujúcich polohách ana také niečo vpríliš verejných priestoroch. Dýchalo sa jej čoraz ťažšie, podobné bolesti jej zastierali vedomie apodlamovali nohy. Sama civela pootvoreným oknom avzdychala, lebo tak to chcel aj nápis na izbe.

Potrebovala, aby bol teraz pri nej. Ktokoľvek, komu by mohla vynadať, zakvačiť sa do neho, objať, zahryznúť, poplakať si, hľadať úľavovú polohu. Prichádzala aodchádzala len uvravená sestrička, ktorá jej vtých najväčších prívaloch bolestí, kedy mala pocit, že sa vyprázdni všetkými otvormi, doniesla ukázať rozličné, vraj rozkošné detské šatočky. Keby mala silu adych, vykopla by ju avyšľahala šatôčkami zizby.

„To máte nožičky! Ako srnka, vôbec nie ste tučná. Koľko ste pribrali vtehotenstve? Len to brucho... No, ukážte sa, už to bude!“ vytiahla ruku znej, chvalabohu aj srukavicou, ahlasno sa pokúšala odpútať ju od bolesti. Nepomáhalo to. Naopak, rozčuľovala ju svojou rozšafnou veselosťou apostojom žoviálnej predavačky vajec.

Dorazil, až keď začala naostro tlačiť. Neskoro. Vzelenej zástere aobrovských bielych návlekoch vyzeral ako neskúsený doktor. Nestihol si ani zaviazať šnúrky na chrbte. Držal ju za ruku asem-tam si potiahol spadnuté plece, ale to už vôbec nevnímala. Zostala len dusivá neodvratná bolesť, ktorej sa bolo nutné čo najskôr zbaviť. Ešte sekundu astratí vedomie. Strácala anadobúdala ho viac ako polhodinu. Nevedela ten balvan zo seba vytlačiť, akoby jej uviazol na polceste vtele arozhodol sa zostať. Veď čo, raz sa vykotúľa. Cítila, že vnej cestuje tam aspäť.

„Zadusíte si dieťa! Tlačte poriadne! Ešte!“ podarilo sa doktorke na smrť ju vystrašiť. Zatlačila tak bytostne, že počula, ako sa vnej trhajú vnútornosti achvíľu sa rozhodujú, akým štýlom opustia vyčerpanú schránku. Krvou nachvíľu utíšený, gumene nevzhľadný balík, vykĺzol. Teraz už rýchlo. Začal kričať. Odľahlo jej. Najzaháňanejšia obava, že porodí len studený kameň, sa nenaplnila.

Nevládala hovoriť, no on konal za ňu. Chcela mať dieťa ihneď na prsiach, bez ozdobovacích rituálov. Podali jej nečakane maličkú klzkú bytosť. Aj cez všadeprítomnú krv bolo poznať, že je veľmi pekná. Slepé, bezbranné stvorenie sa prisalo na jej malý ľavý prsník, pravý sa mu nepáčil. Zamilovala sa ako nikdy predtým, apotom už len raz. Ticho plakal. Pravými slzami, aké ešte užiadneho muža nevidela, až dokiaľ neodišiel domov. Malo by ju to dojať tiež.

Vždy som milovala amilujem svoje deti. Nie je pravda, čo hovoria ľudia onašej rodine. Sú to len hlúpe závistlivé klebety, na ktorých šírení sa podieľa aj ona. Nikdy nemilovala môjho syna skutočne, len dôsledne zaznamenávala všetky jeho slová apohyby. Hľadela na neho očami točiacimi sa ako magnetofónové pásky.

Stal sa len jej inšpiračným zdrojom. Nie on ju, ale ona potrebovala jeho, aby prebudila svoj ospalý zmysel pre krásu adobro, čo vyrastalo výlučne zjej teoretických vedomostí aprázdnych rečí. Teraz mi už možno rozumie viac ako včera.

Moja rodina bola vždy tŕňom voku okolia. Vždy sme boli iní. Dodnes nám závidia našu dôstojnú hrdosť anezávislosť. Navyše nás vôbec nezajíma, čo si onás kto hovorí.

Moji chlapci sú avždy boli výnimoční. Shladnou láskou sa do mňa zahryzli avytiahli zo mňa to najlepšie, vyplavili všetky usadeniny človečenstva vo mne smerom knim. Ľudia, ktorí ma nechceli uraziť, len potvrdili, že som iná. Ato ma dodnes uspokojuje. Stým som ich vychovala. Vpredstave výnimočnosti aautentickosti. Sú neopakovateľní.

Náš domov bol vždy plný mužstva. Túžila som po dcére. On mal byť ňou, mojou malou roztomilkou, ktorej by som česala vlásky krehkým detským hrebeňom apripínala páperie drobnými sponkami kprekrásnej hlavičke. Ich jemnosť by mala po mne. Krásu ažiaru po mojej matke, ktorá mi často odopierala lásku. Zahltila ňou len brata aja som sa zodstupu rokov aemócií prizerala na to, ako sa medzi nami rozširuje dlhá puklina. Tú lásku, po ktorej som denno-nočne túžila, by som dala svojmu dievčatku. Prišlo však veľmi skoro amuselo preč. Bola som unavená, zaskočená prianiami atúžbami prvého syna, prvého manžela. Čím viac som im dala, tým viac pýtali. Všetci muži vmojom živote. Niekedy som so smiechom priznávala strach, že ma pohltia medzi jednotlivými sústami. Ich požiadavky rástli snimi. Malí otesánkovia zjedli všetko. Musela som si ušklbnúť pri dochucovaní jedla, inak by mi nezostalo.

Po čase začalo ubúdať aj zo mňa. Môj nádherný inteligentný muž, česť jeho pamiatke, pomaly ukrajoval zmojej lásky, nehy, dôstojnosti. Vždy však elegantne asúsmevom. Sprvu ma trápili jeho veselé eskapády, cítila som sklamanie, poníženie, tvrdú hrču vkrku, ktorú som mu predhodila ako studenú večeru. Padla prvá facka, po ktorej som sa chcela rozviesť, po stej mi to pripadalo smiešne anerozumné. Aj tak ma miloval viac ako ktorúkoľvek inú. Umiloval ma tou svojou energickou sebaláskou. Dnes viem, dnes by som bola iná. Amožno nie, možno som tým večným súbojom sním len silnejšie zapletala strapaté vrkoče manželstva.

Bodaj by pochopila aj ona. Nenechajte sa strhnúť jej toboganmi peripetií aemócií. Iná na jej mieste by ztoho nerobila žiadny rozruch. Dve-tri hádky, pár rozbitých jedálenských súprav, facka. Veľmi rýchlo by zabudla pri vysávaní, umývaní riadov adlážok, čistení zapáchajúcich ritiek. Tým, že tieto kompetencie presúva na môjho ochotného aobetavého syna, má čas fabulovať tieto nehorázne konštrukcie. Berte ju srezervou. Nikdy nebola úplne vporiadku.

7. 12. 2010 10:30 chovas aj nejake zviera, ci iba svoju zenu?

7. 12. 2010 10:31 ako to myslis?

7. 12. 2010 10:32 ale, to iba tak medzi recou, ze ci mas aj nejake zviera, ja chovam kone

7. 12. 2010 10:34 jaj, mam psa. kone su moc pekne

7. 12. 2010 10:35 ok, takze mas isto dobre srdce... ukazes este nejake foto?

7. 12. 2010 10:37 mozes si pozriet aj kratke videa, su otvorene

7. 12. 2010 10:38 uz som videl, das heslo? co ta rajcuje?

7. 12. 2010 10:39 to mam foto vzenskom

7. 12. 2010 10:40 teba rajcuje, ked si vzenskom ?

7. 12. 2010 10:41 niekedy, preco?

7. 12. 2010 10:41 aha, tak potom nic, ahoj

Požičaná limuzína od najmladšieho brata si razí cestu tmou. Zajtra je nutné zapôsobiť. Na kohokoľvek. Na úzkej ceste, zväčša lemovanej lesom amalebnými vidieckymi domčekmi, vypovedá už nepríjemne ostrými xenónmi osvojej dôležitosti. Šoféruje najstarší brat, mladší sedí na mieste spolujazdca. Najmladší tu ani nie je. Mlčanie preruší nadšená replika staršieho.

„Vyhrali sme tender na renováciu najznámejšieho hotela vTrenčíne!“

„To je ten stými balkónmi?“ unavene aznechutene kladie otázku mladší.

„No... Tie balkóny sú síce atypické, ale ty to zvládneš. Bude to ťažká práca, ale vyriešiš to azarobíme. Možno nás to postaví na nohy,“ vdobrej nálade asneutíchajúcim, až podozrivým nadšením pokračuje starší. Mladší chvíľu zamračene mlčí.

„To ani náhodou. Je to hlúposť. To sa isto nedá. Si myslíš, že prečo sme to vyhrali? Pretože nikto iný by do toho nešiel. To len my sme takí blbci, že berieme, čo príde aza najnižšiu sumu. Ako chceš robiť tie balkóny, veď na to nemáme ani typ lešenia?!“

„Neser ma,“ zhúkne aziape pri šoférovaní, „nie aby si bol rád, že máme vôbec zákazku, že budú peniaze na výplaty, ale ty hneď všetko neguješ. Ako vždy. Tak ja sa snažím priviesť nejaké prachy do firmy, čakám od koho iného ako od teba podporu– aty mi toto hovoríš. Vždy ma takto podrazíš. Už toho mám dosť. Choď do čerta, keď to nechceš robiť. Kazíš džob!“ Cez krátku dedinu prefrčia skoro stovkou. Cestu zúžia vysoké stromy ahustá nepreniknuteľná tma. Svetlá však zaregistrujú na zemi nejaký objekt. Auto prudko zabrzdí. Najrýchlejšie zauta vybehne mladší. Starší vyjde, keď zatiahne ručnú.

Na zemi leží sova. Tá druhá, ktorá na nej sedela, vyplašene odletela na neďaleký strom, odkiaľ pozoruje celú situáciu. Mladší berie do rúk ležiaceho vtáka acíti, že je ešte teplý. Chce mu pomôcť, ale nevie ako. Ani nie dve minúty asova mu zomiera vrukách. Bol by schopný ju ioživovať, dať dýchanie zúst do zobáka, no je všoku. Aspoň položí mŕtve telo mimo cesty do trávy asadne si do auta.

„To sa stáva. Je to smola, niekto pred nami ju zrazil. Je to nepríjemné, ale stáva sa to,“ starší neplače. Chce utešiť mladšieho, no ten cíti ukrutnú bolesť. Nemohol, nevedel pomôcť. Odva roky neskôr rozpráva túto príhodu aj jej. Vočiach má slzy, ktoré neudrží. Vidí, že je citlivý. Nie ako ostatní chlapi. To je ten pravý. Vtedy sa rozhodne.

Všetci otom vedeli, no tvárili sa, že je všetko, ako má byť. Polovicu domčeka, postaveného hneď pod kostolom astarými lipami, odkloneného čoraz viac od božieho stánku, tvorila tráva. Precízne pestovaná, nádherne zelená, vysoká ako džungľa, omamne voňajúca veľkým problémom. Druhú polovicu tvoril ním obývaný sklad starých nepotrebných vecí, ktoré okolo seba zhromažďoval anikdy na nič nevyužil. Kopili sa tu staré zapáchajúce deky plné psích chlpov, zničený nábytok aúlomky dreva. Apatické psy hrýzli smradľavé matrace, tmavohnedé od množstva výlučkov spotených, nielen ľudských, tiel. Maličké okná, cez ktoré ani vnajslnečnejší deň vroku neprenikol dovnútra lúč, boli zaťažené kockovanými zafajčenými handrami, kedysi sa hrdiacimi menom závesy. Vbiednej kuchyni sa prísne logicky zoradené povaľovali už neumývateľné hrnce so strašidelným obsahom. Pach nedovolil preskúmať ho. Najprv videla toto.

Po ich prvom rozhovore sa túžil niečím pochváliť. Akeďže sa mu ešte nezdal vhodný čas ukázať svoje prirodzenie, vybral skrytý kľúčik aodomkol dvere, vedúce do tajnej džungle. Prvý pohľad na čistú, dokonale upratanú aharmonizovanú zelenú časť domu ju zhrozil. Napadlo jej, že má zarobené. Príspevok do kriminovín síce nie je až tak dobre honorovaný, no sfleškou by sa ani nenarobila. Odvysielali by ju hneď zajtra večer. Dnes to už nestíha. Poslala by mu možno esemesku spoďakovaním, ale radšej ako záhony trávy, mal ukázať vtáka. Boli by menšie problémy.

Vrealizácii nápadu ju zastavil len fakt, že by jej to asi znemožnilo, alebo na niekoľko rokov oddialilo možnosť vyspať sa sním. Vlastne, toto tu by mohlo vyniesť viac ako jeden príspevok vo večerných správach.Smutný pohľad psích očí vkamere pri zábere na jeho putá by dojal viacerých zeleninových fajnšmekrov. Ikeď televízne riešenie sa jej videlo rýchlejšie asrdcu ipeňaženke bližšie, rozhodla sa mu najprv oddať.

Drogy jej smrdeli. Prachy za ne už menej. Viac jej smrdela druhá polovica domu sdlážkou posiatou udupaným blatom akamienkami, vystrkujúcimi hrany na bosé chodidlá.

Mužská, najmä tá mladšia časť dediny, by ju zlynčovala. Ochotu aprítomnosť mladých chlapcov si kupoval dobre mienenými dávkami zadarmo. Kázal oblahodarnosti prírodného produktu so schopnosťou otvárať mysle, prebúdzať fantáziu atvorivosť. Uneho len ospalosť atuposť, no vochvíli vzrušenia mal pocit, že odhalil recept na stvorenie. Možno by si mala dať aj ona, je príliš upätá. Potrebuje sa uvoľniť, chce to únik.

Stále bolo nutné byť krásna. Ukryť deti doma, zamiesť stopy, naniesť na tvár mejkap. Špirála, lícenka, lesk na pery. Náušnice nesmú chýbať. Musia ladiť soblečením. Treba mať iné každý deň, aby sa nenudila, aby sa nepovedalo. Je dôležité, čo si onej myslia druhí, aby vedela, čo si má oseba myslieť ona sama. Potrebuje dennú pochvalu, potrebuje byť napriek chronológii zastavená vo vákuu nad priepasťou, ktorú obchádza čas. Len tak môže počuť, že je stále mladšia aštíhlejšia, šťastnejšia, obetavejšia, láskavejšia. Len zapôsobiť na druhých. Hoci naľakane, otvára dvere temnej izby sjedným oknom. Kto čaká za nimi? Najhoršie je, ak nečaká nik. Nebude pred kým utekať von. Aona potrebuje utekať. Potrebuje sa chystať na únik. Prebúdzať vsebe, skôr na sebe, takzvanú krásu, vedúcu na obojku kneďalekému trhu ľudí. Pred zrkadlom zakrýva stopy večernej tichej nervozity, vktorej si nechtami dohrýzla tvár. Zakrýva apočuje krik, smiech aplač detí, ktoré už ani nečakajú, že tým prebudia jej záujem. Keď sa maľuje, telefonuje, alebo sedí za počítačom, neexistujú, čo by sa aj zo dve obesili na dlhý čierny kábel. Ešte si vybrať čo najkratšie anajpriesvitnejšie šaty, aby mal každý druhý chutné predstavy, topánky na čo najvyššom opätku avybehnúť po kontrolnom pohľade do veľkého zrkadla konečne von. Pôjde tam, kde zaplnia po okraj jej hladné oči aspoň na chvíľu, kde pretnú jej prázdnotu veselými lákadlami zhlásnych trúb, ktoré itak nikto nepočúva. Kde jednu akciu strieda druhá. Vždy túžila po dobrodružstvách, teraz ich zažíva vplechových búdach, preplnených unikajúcimi ľuďmi sparníkmi na kolieskach. Nasýti sa spoločenstvom, ktoré má spoločnú len túžbu zaplniť sa vočakávaní ďalšieho vyprázdnenia. Prisaje sa celým telom na rušné okolie abude ho po kúskoch pohlcovať ačo najpomalšie stravovať, aby sa stihla prísť vylodiť domov. Len nech ju nik nevidí. Nech ju obdivujú všetci, no nech nikto netuší, čím sa sýti. Prečo je ochvíľu znovu astále neznesiteľne hladná. Prečo stále hľadá anenachádza uspokojenie. Keď zamyká, začuje ako jednému zdetí buchla sjemným puknutím malá krehká hlavička onovú kamennú dlažbu vpredsieni. Nemôže sa už vrátiť, nestihla by nakúpiť. Sprace to, keď príde. Mop má vždy nachystaný pri vani.

Také boli jej úlety od preplienkovaných azahrncovaných prešťastných okamihov, tvoriacich nemennú večnosť. Zmalomesta sa sradosťou zchvíľkového vyslobodenia hnala za novým dobrodružstvom. Väčšina znich sa odohrávala vjej hlave aostatné vambulanciách špecialistov.

„Vaše dieťa je úplne zdravé, len má na srdiečku takú menšiu poruchu,“ zvestovania dva dni po pôrode.

„Vaše dieťa je úplne zdravé, len má rozšírenú obličkovú panvičku,“ robia si srandu.

„Vaše dieťa je úplne zdravé, má len žltačku, kvôli ktorej musí dostať do hlavičky takú infúziu, ktorá mu pomôže. Samozrejme, sním nemôžete ísť, je to predsa len oddelenie, viete, všetko sterilné, malé deti atak... Nebojte sa, neplačte, musíte byť pokojná, aby ste nestratili mlieko. Môžete ho prísť nakojiť,“ utešovala ju blonďavá sestrička, ktorá sa svoju vyhorenosť snažila prekryť silenými úsmevmi.

Ju, ju nadojčiť, chcela po nej zrúknuť vždy dosť psychicky labilná, po pôrode až nebezpečne. Dni extrémnych nálad neprehrmeli, no ona vedela, že toto zdieľať nesmie, aj tak je najbližšia psychiatria až vďalšom okresnom malomeste. Tam to už pozná.

Prsia by jej tuho stiahli niekoľkými elastickými obväzmi anapichali ju zo všetkých strán, nie tak, ako by si priala. Dieťa by nevidela mesiac– dva. Možno by jej ju aspoň ukázali. Pár elektrošokov aviac ako pár úhľadných lesklých tabletiek, sprvu podávaných injekčne pre jej pretrvávajúcu nespoluprácu, by jej prinavrátili dobrú náladu adodali akcent láske kdieťaťu. To oni vedia.

Zdomácnenú samotu neprerušil ani jeho telefonát, esemesky prestal písať hneď, ako začali spolu bývať. Vraj sa mu to cez nový mobil ani nedá, len ememesky. Tak rada by dostala aspoň tú. Počula od niekoho, čo si dnes ľudia posielajú. Videlo sa jej absurdné odpovedať na takúto správu podobnou, vrýchlom chvate nadobudnutou momentkou, zachytávajúcou neúhľadné orgány so sľubnou výzvou na večer vpriestore, kde sa tmolí dieťa. So sebou ho predsa brala aj do kúpeľne ana toaletu, kde by asi nadobudla odpoveď? Držala ho násilne znehybnené všatke. Ľavou rukou tisnúc ksebe malú, takmer plešatú hlavičku, pravou miešala prihárajúcu zápražku do polievky.

Aký text by asi pristal osamelému vtákovi? Asi by ho radšej stým poslala do riti. Ona nevie, čo skôr aon si vetrá péro!

Toto bol úplne iný november. Mal oblohu, mal listy, stromy, mal dokonca počasie. Zasa by zubami trhala trávu akotúľala sa dolu kopcom detstva. „A děti pro radost aradost pro děti,“ chcela spievať, ale nevedela. Podarilo sa jej ujsť zväzenia. Len na chvíľu. Vedela, že sa musí, že sa chce vrátiť, ale aby to urobila spresvedčením, musí na chvíľu ujsť. Poľná cesta jej utekala pod nohami rýchlejšie, ako si myslela, že dokáže. Ešte ju úplne nevycicali, ešte je tu anedá sa. Konečne je slobodná. Na chvíľu, ale úplne sama. Vo vzduchu cítiť zemiaky asladké spáleniny, malo by byť preč všetko, no stromy držia dekórum, slnko nechce vidieť dátum. Má chuť. Má toľko chutí, čo nemala od prvého dieťaťa, oficiálne priznaného rodným listom. Chcela mu dať všetko avykúpiť sa za tie odvrhnuté. Decko po prvom týždni nad ňou vyhralo nerovný boj vytrvalým plačom. Aj ona plakala, no určite nie tak presvedčivo. Teraz je to zabudnuté, ešte bolo povedané len prvé slovo. Posledné síce nebude patriť jej, no teraz sa jej ujde aspoň malý štek. Je zasa vysoká kolísavá trstina vposlednom tichom zlatom vetre. Po pazúroch mrakov, snažiacich sa zadržať unikajúci kotúč, zostali len krvavé šmuhy, aj tie rozpil vietor. Spoza hory sála tlmené teplé ticho, do ktorého sa vplieta prvý chlad. Jej teplo stále vrie, dnes nezasyčí, odišiel na nejakú chatu. Rozlúčka sniekým, niekde. Nič to, zajtra príde. Zoberie ho do hory, zájdu hlbšie do lesa, alebo len tu. Oprie ju ostrom. Nebude sa báť, hoci spoza stromu môže vykuknúť ďalší lezúň. Domov ich viac priniesť nemôže, niet sa medzi nimi kam pohnúť. Teraz hrá prím. Na čo siahne, svieti, premieňa kamene na zlaté vajcia. Pominula doba blata. Až sa bojí, že sa toto obdobie šťavy acvalu pomaly končí. Veď sa nedotkla zeme už takmer pol roka. Vždy, keď sa začala báť, naozaj sa stratilo, zmizol všetok lesk, ktorý miešal farby, zakopla astrmhlav bola znovu vsuteréne, kde smrdeli zabudnuté zemiakové šupky. Ešte nie, ešte sa oto chce sniekým podeliť. Ešteže má telefón, vtedy volá, cerí sa na neprítomných, ktorých práve teraz miluje. Sú úžasní, všetci, hoci ich nevidela storočia. Chce byť snimi, chce, aby všetci videli, aká je. Ona je výnimočná, ona je zázrak, ona sa vyskytla. Príjemne unavená zaspáva sEli opol deviatej večer. Ani necíti, ako malá pri zaspávaní zovrie čeľuste azahryzne.

„Volám mu, nezdvíha. Nie je vpráci. Volám tebe, nie je ani doma. Tak kde potom, dočerta, je? Čo si otom mám myslieť?“ Prvý ranný telefonát neladí sňou.

„Ja neviem,“ zosmutnie vmilisekunde. Povie mu ochate, kde jeho podriadení oslavujú. Nikto mu nič nepovedal. Spomenula si na včerajšiu telefonickú mizanscénu pri zaspávaní, kedy jej tvrdil, že šéf-brat ovšetkom vie aneprekáža mu, ak nikto znich zajtra nepríde do práce.

„Ak sa mi ozve, zavolám ti,“ sľúbi Robovi. Zneistie. Pokúša sa mu hneď volať. Vpriebehu doobedia dvanásťkrát. Nezdvíha. Má pracovať, má predsa novú prácu, musí byť najlepšia, hoci by bola jediná.

Zrazu zamrzlo všetko. Aj jej auto. Nedarí sa jej naštartovať. Vyhreje si ho anakoniec predsa len odchádza. Už je tretieho. Vo vstupe základnej školy učiteľky uprostred chodby ozdobujú vianočný stromček. Usmeje sa na ne. Vnútri namotáva klbko nenávisti aodporu voči svojmu vytrvalému súperovi. Zasa niečo. Stratila všetko, aj odvahu, bez ktorej zaklope priamo na dvere riaditeľne.

„Dobrý deň, prajete si?“ odpovie jej hneď dva vjednom mlado pôsobiaca šéfka. Usmieva sa, ona tiež, je predsa profesionálka. Len žiadne emócie. Chápe finančnú tieseň, neistotu budúcnosti, Damoklov meč nad nimi, zúfalú situáciu celého školstva. Vpôvodne sebaistej ajasnej reči vznikajú trhlinky, puká litosférická doska, prepadáva sa pod povrch všetko naučené aj vrodené. Je znej trstina vihličkách dažďa. Ešte včera od nej všetci chceli ito, čo vôbec nepotrebovali, teraz nepotrebujú, aby tu niekoho okrádala odrahocenný čas. Treba ísť pozrieť ten stromček, potom kzubárovi ana nákup. Bola jej sympatická, ale hneď spoznala, že sa len tak nepoddá.

„Chápem aviem, aké majú teraz školy problémy...“ nedokončí. Vtaške jej zazvoní mobil.

„Pokojne ho zdvihnite, mne to neprekáža,“ prirodzene anenútene jej navrhne riaditeľka. Nechcene sa roztrasie. Je tu príliš teplo, ale itak sa nevyzlečie zo saka.

„Ďakujem, ale nie, je to len priateľ ateraz sním nechcem hovoriť,“ vráti jej úprimnosť.

„Naštval vás?“ Bystrá kočka. „ Chlapi, tí to vedia,“ feministicky zaostrí jej zlosť. „Neurobil to prvý ani posledný raz,“ chce sucho skonštatovať auzavrieť vratkú tému, ale vtedy sa zlomí oporný múr. Hlasný pukot vyrazí slzy asople. Riaditeľka jej bleskurýchlo podáva vreckovky so slovami:

„Kašlite na neho, nikto za to nestojí, aby ste sa pre neho takto trápili. Ak nie ste manželia anemáte detí, urobte to čo najskôr. Ja som to dokázala urobiť až po dvadsiatich troch rokoch adnes len ľutujem, že som to neurobila hneď. Mala som ho poslať do pekla už vtedy, keď sa opil prvýkrát.“

„Ale my máme dieťa. Eliška mala len nedávno rok. Určite ju veľmi ľúbi, ale ja mu už nedokážem dôverovať. Stále ma klame– nechodí do práce, bohvie, kde je anavyše má problém sdrogami,“ smokliac odhalila viac ako chcela.

„Nechajte ho. Hneď. Ste šikovná, vychováte ju aj sama,“ rázne, ale citlivo jej hovorí riaditeľka.

Počas ich nie krátkeho rozhovoru zvonil telefón päťkrát. Nezdvihla ani raz. Prepla na tichý mód. Vysmrkala sa, rozlúčila sa aspodpísanou zmluvou celá bordová napokon vybehla von okolo veselých učiteliek, postávajúcich pri už hotovom stromčeku.

Auto pokryla súvislá, minimálne päťcentimetrová vrstva. Najprv naštartovala azakúrila. Volala mu až so snehom zatemneného interiéru. Stručné výčitky chcela nechať sľubne otvorené na večer, keď ho vyobcuje zo svojho života. Všetko, samozrejme, poprie:

„Robo je predsa idiot, ako vždy bol, chce len, aby som aj ja stratil pre robotu úplne všetko. Veď radšej prišiel orodinu, akoby mal prísť ofirmu. To si mu pekne na všetko skočila.“

„Chce nás len dostať od seba. Závidí mi, že mám rodinu. Chce, aby som dopadol rovnako– aty mu nahrávaš... Ten bude mať radosť,“ vždy spriadal podobné konšpirácie. Zložila. Nechcelo sa jej ho počúvať. Nech vie, kde ho má. Radšej mu napíše esemesku, najprv však odprace sneh.

„Neprajem si, aby mi Robo volával auž vôbec nie, aby ste si svoje veci vybavovali cezo mňa. Kašlem na vás. Na oboch. Zožerte sa!“ pošle amobil nechá vtichom rozpoložení.

Rozhodla sa. Už je ztoho unavená. Veď každého pol roka niečo vyvedie alen čaká, že sa udobria– najlepšie pri vášnivom, ešte nahnevanom sexe. Apotom zrazu všetko bude ako predtým. Veď to. Stále rovnako. Stále nijako.

Vytrvalo snežilo. Piatok, sobota, nedeľa. Vpiatok mu len povedala, že najlepšie bude, ak pôjdu od seba. Udivene mlčal. Už takéto niečo nechce zažiť aviac sa sním nebavila. Vsobotu bol vrobote napriek obrovským mrazom. Vtej zime asnehu tlačila snámahou plný kočík popri vážskom kanáli. Neustále snežilo avnej rýchlo rástlo presvedčenie, že robí dobre. Netušila, že stýmto presvedčením vnej rastie ešte niečo. Niekto. Len jej bolo trochu ľúto. Samej seba inového bytu, na ktorý si zobrala sama úver na dlhšie ako život. Ľúto predstavy, že tu už budú snáď fungovať ako rodina.

Odíde. Byt predajú. Polovica peňazí zostane jemu, za jej polovicu si kúpi noru, kde zalezie aj so svojím malým vĺčaťom. Ostatné nech vyjú sním. Len, aby mala od neho pokoj. Nechce ho už ani vidieť– stále všpinavých sivých tričkách, zle ostrihaného apáchnuceho. Nezaslúži si taký život. Večer mu to povie. Preplakala sa až kVianociam, cez Silvester do nového roka. Prúd sa zastavil devätnásteho januára večer. Niečo sa musí zmeniť.

„Aké meno dávate svojmu dieťatku?“

„Ja neviem, ja ani ona sme tu vlastne nemali byť.“

Visí uviaznutá vúplne inom časopriestore, ako je pôrodná sála. Niekde medzi dvanástym ajedenástym poschodím vpohybe smerom nadol avtejto stotine sekundy sa vôbec nehýbe. Vyzerá, že si len pomýlila bazén, že stupienok je príliš vysoko, anavyše zabudla, že tehotné neskáču– ani do vody, ani do sena aodtiaľto už vôbec nie. Obe majú strach, pretože ikeď je tma, vedia, že bazén nie je napustený. Nikdy nebol. Teraz sú ešte spolu, aj ich strach je spoločný. Ako ho cíti maličká? Bojí sa oživot, ikeď ho zatiaľ nežila? Vdruhej stotine sekundy už začínajú padať– zatiaľ sú viac prekvapené ako zľaknuté. Bolo to až desivo ľahké odlepiť sa od januárového pálivo studeného povrchu parapetnej dosky ana chvíľku sa vzniesť. Áno, chceli sa vzniesť, no strach agravitácia rozhodli inak. Nezadržateľne aveľmi pomaly, po sekundách, po poschodiach, padajú avedia, že toto nemôže mať dobrý koniec shrdinskými požiarnikmi asmiešne nafúknutými plachtami.

Aký signál teraz prechádza cez pupočník? Čo cíti to klbko vnej– bojí sa oseba, alebo omatku, na ktorú sa tak spoliehalo? Ale vrodený strach predsa existuje! Čo cíti? Chcela by tu radšej zostať, prvýkrát plakať, prvýkrát sa najesť avykakať? Ona však rozhodla za ňu– je to správne, kto má takéto právo?

Len keby vedela, že ešte sa dá vidieť, objať, pohladkať Elišku. Bude jej chýbať. Len ona. Tieto dve, bezmenné, už zostanú naveky spolu. Eli bude asi nahnevaná.

Cesta autom je obrazotvorná lúka.

Sedí vpráci za kompom ako skromný vlajkonosič vpozore. Vjednom kancli stromi chlapmi upätými vtesných košeliach. On vmontérkach, ktoré vtomto roku ešte nestihol ani zašpiniť, aj tak by mu ich teraz nemal kto vyprať. Pozerá sa na obrazovku atvári sa, podobne ako ostatní, že pracuje na niečom dôležitom. Pri pozornejšom pohľade by niekomu niečo neuniklo. Nahodil pokrovú tvár, ktorá neprenáša signály zo spodného okruhu. Ten vrie, kypí tak, že bude musieť odložiť túto knihu jázd na neurčito ahasiť.

Nemá na to, čo chce, čo nevyhnutnepotrebuje, podmienky, vonku zúri posledná dekáda januára, odhodlaná nenechať nič len tak. Vonku sa nedá. Doma sa nedá, byt je voľný počas dňa len na pár hodín, zostáva chalupa. Ďaleko, studená, neútulná. Potrebuje aspoň dve hodiny na to, aby sa mohli vyzliecť. Vykúriť starú chajdu do trenkovej teploty, ako na nete tvrdí, nie je jednoduché. Chce to čas. Bojí sa toho času. Mohol by priniesť slová. Takto mu to neprekáža. Keď si sniekým len píše, je kráľ, dokáže presvedčiť aj samého seba, že toto všetko dokáže, že vposlednej chvíli neuhne.

Včera tu bol za kompom skoro do deviatej večer. Aj smalou, kreslila si aon písal apísal. Hodiny. Zabudol jej dať večeru, nestihol ju osprchovať, nestihol jej ani prečítať rozprávku, prezliecť do pyžamka, pretože ju priamo zauta, spiacu, len hodil do postieľky. Má pätnásť mesiacov, ale už má vlastnú posteľ. Je na ňu pyšný, má teraz tvár síce poďobanú nejakou pliagou, no inak je nádherná. Isto to chytila vnemocnici na návšteve. Zatvoril za ňou dvere abol by písal ďalej. Teraz bude radšej spať. Ráno sa mu po pár hodinách spánku nikdy nechcelo do práce.

Ako prvé vunavenom tranze opäť zapína počítač. Škoda, že je kvôli zime stále plná kancelária. Po piatom rozhovore adruhom nádejnom prísľube na stretnutie inkognito musí odísť do spŕch. Oblečie sa, ide do skladu, hovorí chlapom. Vlajka veje pod dlhou zimnou bundou, našťastie väčšou odve čísla. Keď si uľaví, pôjde za ňou do nemocnice, veď ju tak ľúbi.

„Spíte dobre?“ pýtal sa ako vždy bez záujmu, hodiac pohľad cez okuliare.

„Výborne vyzeráte, lieky potrebujete?“ Vtakýchto intenciách sa väčšinou vyvíjali ich päťminútové rozhovory. Aj na dnes mala pripravené dobre nacvičené upokojujúce odpovede, ktoré mali presvedčiť najmä ju, že je vporiadku. Súsmevom, pôsobiacim včakárenskom zrkadle presvedčivo aktorý jej teraz prelial tvár do strašno-smiešnej klaunovskej masky, mu chcela potvrdiť, že všetko je až nudne dokonalé: „Konečne sme kúpili veľký krásny byt, no odkedy sme sa tam nasťahovali, ešte som nespala. Som neuveriteľne unavená, ale nemôžem spať. Nevládzem sa potom starať omalú– avpodstate ani nechcem. Nechcem dieťa, nechcem ani to, čo čakám. Nedokážem už prejavovať žiadne emócie– som ako hluchá hracia skrinka. Hovorím niečo aviem, že som úplne dutá. Nedokážem mať rada dcéru, ani partnera, nechcem milovať ani to druhé dieťa. Je mi cudzie. Myslím, že by bolo lepšie nemať ho, nemať nič, nebyť.“ Toto nemala, nechcela povedať, sama nechápala, čo sa znej rinulo. Vlna sebaľútosti vnej pretrhla hrádzu. Pukli obruče azvnútra vlhkosťou oslabené brvná po jednom praskali amizli vprudkých nárazoch rozostupujúcej sa búrlivej vodnej plochy. Neskoro vyťahuje vreckovku, nenašla ju hneď. Vjej príručnom smetnom koši šuští množstvo igelitových vrecúšok aešte viac pokrčených dokladov ozaplatení nákupu.

„Ešte nikdy som vás nevidel vtakom zlom stave,“ podáva jej vreckovku zpapierovej škatuľky, keď vidí, ako dlho sa hrabe vtaške anenachádza. „Poležíte si chvíľku na oddelení avprvom rade si musíte oddýchnuť,“ nerozhodne aspýtavo na ňu vyhorený starký hľadí, akoby sa bál jej prudkého odporu. Posunie od seba klávesnicu aprestane civieť na obrazovku apísať.

„Ale ja idem do práce, máme tam inšpekciu. Bola na mojej hodine vpondelok adnes ma to čaká tiež. Asom tu autom,“ nepresvedčivo sa bráni hlúpymi argumentmi.

„Dajte mi kľúče, zavolám vám sanitku,“ pôsobí už rozhodnejšie, keď vidí, ako poľavuje asama priznáva, že potrebuje hospitalizáciu. Ešte sa pokúsila zabojovať ahlasito smrká: „To nie, to dokážem odšoférovať aj sama. Po auto nemá kto prísť,“ oponuje do poslednej chvíle. „Dajte mi ich radšej. Sestrička už volala sanitku,“ presvedčí ju aona by mu vtej chvíli odovzdala čokoľvek.

No jasné, už štrnásť rokov mu klame atvári sa, aká je šťastná– ateraz sa mu zdá podozrivá? Mal mať postreh pred desiatimi rokmi, keď tu bola voveľa povznesenejšej nálade– aneprišiel ju pozrieť na oddelenie, ani keď sa po týždňovom večnom spánku neočakávane prebrala. Vsestrinej pracovni, odstrihnúc sa od ďalšieho čakajúceho pacienta splačom, oznamuje riaditeľke aj jemu, že musí ísť ležať do nemocnice: „Niečo sa im nezdá, tak ma radšej pošlú na pár dní na gynekológiu.“ Najmä on sa veľmi čuduje, prečo by mala byť hospitalizovaná.

Vsanitke sa tvári, akoby si len tak cestovala na návštevu kstarej mame. Sprevádzajúca sestrička takisto. Prekecajú celú cestu vtakej nepochopiteľnej pohode, akoby bol eskort na takéto oddelenie súčasťou každého dňa pre obe.

Teraz ju naozaj zavrú do blázinca! Zatiaľ nebliká žiadna kontrolka, len tupo hľadí zokna sanitky. Nahodená do práce, kde sa obliekala skôr kvôli žiakom, ako kvôli komukoľvek inému. Keď si vyberala šaty, tak jedine sohľadom na nich, vpredstave, že ocenia jej snahu. Dnes sa páči sama sebe. Sestra ju sprevádza až priamo pred dvere známeho oddelenia. Už sa snaží pôsobiť ako návšteva, ktorú chcú omylom zamknúť na oddelení, no ona sa domôže svojich základných práv na slobodu aľudskosť. Pozerá nesústredene na text novej hry „OPani Nespokojnej“ pre decká avtedy pochopí, prečo ho vybrala: „V oknách muškáty, pri bazéne dom, nie vilu. Zavolajte vílu.“

„Dobrý deň,“ pozdraví mladú auž na pohľad servilnú mladú lekárku. Zabudli ju vyfarbiť. Bez farby zostali nielen pery avlasy, ale všetko. Je vlastne len blednúcou kontúrou samej seba. Dokonale neempatická anesympatická žena ju natoľko zaujme, že vpamätí začne pátrať po jej odtlačku. Žeby toto bola doktorka, Dodova ošetrujúca, ktorá vtej dobe pred rokmi, keď bola jeho lekárkou, sama prežívala najdesivejšie momenty? Porodila mŕtve dieťa apráve sa nachádzala vo fáze zmierovania sa. Jasné, že ani Dodovi tu nepomohli, len sa vyspal azoznámil stými, ktorí mali reálne dôvody na stavy absolútneho zúfalstva. Takže sa mu tu pred očami odohrala ďalšia absurdná tragikomédia, ako aj jej pred rokmi. Tie nezanechali žiadnu stopu. Oddelenie len sešte väčšímnezáujmom chátra popri chátrajúcich ľuďoch, ničotne sa ponevierajúcich po chodbách, či náhlivo obchádzajúcich izby vbielych plášťoch skartami vruke, len aby si ich nikto nezamenil.

Do koloritu miesta úplne zapadne aj táto bezveká žena, praktik by ju odhadol na štyridsiatničku. Snezáujmom, len si ťukajúc do počítača, ju počúva. Občas zdvihne oči, len aby sa presvedčila, či sa nepokúša aj vtejto chvíli niečo vyviesť anedajbože jej niečo zašpiniť. Veď, preboha, preto išla študovať psychiatriu? Pretože tu choroby dôkladne skryto tlejú, nevyrážajúc na povrch gejzíre zápachov aneestetických štiav. Nech jej nenaruší túto predstavu. Keď už, tak mimo tejto kancelárie.

Povie to isté, čo hovorila starkému.

„Nie som schopná urobiť nič, len si neustále predstavujem, ako bežím po schodoch až na dvanáste. Otváram okno askáčem. Najradšej by som skočila, ale bojím sa, že prežijem,“ patetizovala viac, ako by sa patrilo. Ale ten pocit ju reálne prenasledoval už minimálne mesiac. Deň, čo noc.

„Ďakujem,“ prijala achytila sa knihy ako spojnice sinou realitou, aká sa tu nosí.

„Ste tu mali veselo snovým kolegom...“ odpovedá, zvedavosťou ukazujúc smerom kposlednej izbe.

Validka

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Prvá časť