PAOLINE EDITORIALE LIBRI

© FIGLIE DI SAN PAOLO, 2008

Via Francesco Albani, 21 – 201149 Milany, Italy

Z talianskeho originálu:

Gli angeli ribelli.

Il mistero del male nell´esperianza di un exorcista

Vydal: © Zachej.sk, 2020

Preklad: © Terézia Baroková

Grafika: © Bookwork.sk

Jazyková korektúra: Zuzana Hašková

Odborný posudok: Ing. Mgr. Ivan Barus

Nihil obstat: Mons. Gabriel Ragan

Imprimatur: Mons. Bernard Bober, arcibiskup – metropolita,

ABÚ Košice – Prot. č. 170/20, 18. 2. 2020

Citácie sú uvedené podľa:

Biblia – Starý a Nový zákon, katolícky preklad, SSV, 2016

Katechizmus Katolíckej cirkvi, SSV, 2017

ISBN: 978-80-8211-172-2 ePub

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v akejkoľvek podobe alebo akýmkoľvek spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami alebo iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Drahý otec Francesco,

som ti naozaj vďačný za to, že si ma požiadal, aby som napísal krátky predhovor k tvojmu dielu. Niet pochýb, že bude mať veľký teologický, kultúrny a pastorálny význam vzhľadom na takú delikátnu oblasť, akou je v Cirkvi problematika satana, jeho prítomnosti a pôsobenia vo svete. Z tvojho diela je zrejmé, ako správne si formuloval otázku, ktorá hoci mne sa zdá celkom tradičná, v dnešných časoch sa stáva priam revolučná. Prispieva k tomu skutočnosť, že je ozajstnou revolúciou prinášať tradíciu novým spôsobom. Otázka démonológie nie je vo svojej podstate kultovým alebo iluzórnym problémom, akým sa neraz javí v prípade zjavení alebo posadnutí pre nesprávny vedecký prístup v psychologických a neurologických analýzach. Otázka démonológie je v zásade kultúrny problém.

Mali by sme sa pýtať, aký je objektívny kresťanský pohľad na démonológiu v živote človeka a v dejinách. V súčasnosti nie je možné správne chápať život a kresťanské dejiny, ak z nich vylúčime to podstatné a ústredné – opozíciu na udalosti Krista, ktorá v dejinách stále pretrváva. Možnosti diablovho víťazstva, ktoré mal pred Pánovým vtelením, iste prešli zmenou. Ale ozajstné úskalie predstavuje prijatie veľkosti Krista, ktorý skutočne vstal z mŕtvych. Toto sa diabol veľmi snaží spochybniť a skomplikovať. V našej dobe je pohľad, ktorý mi poskytlo tvoje dielo, natoľko dôležitý, že by som s radosťou uvítal, keby sa tvoja práca hojne využívala všade, kde sa formuje kresťanské zmýšľanie, a najmä zmýšľanie duchovenstva. Zo strachu pred prepiatym uctievaním, psychologizovaním či duchovným redukcionizmom, ktoré sú predmetom pokušení neoprotestantského moralizmu, riskujeme stratu najhlbšej podstaty katolíckej viery a jej správneho pochopenia. A práve preto, že nám chýba správny pohľad, stávame sa obzvlášť zraniteľnými v historických konfrontáciách. Nie je to náhoda, ale kultúrny jav, že nevieme pravdivo zhodnotiť satana a jeho pôsobenie namierené proti Ježišovi Kristovi a svetu. Následkom toho sú kresťania mimoriadne náchylní na prudko narastajúci odklon od pravej viery k sektám a rôznym iným formám odpadu od kresťanstva, až po ľahko dostupný satanizmus. Ten sa rôznymi spôsobmi rýchlo šíri a skutočne ovplyvňuje život mladých Talianov. Minimálne v takej miere ako kresťanská tradícia.

Z tohto dôvodu sa s tvojou prácou hlboko stotožňujem a želám si, aby tvoje dielo preniklo čo najďalej. Ďakujem ti najmä za špeciálnu sériu textov a dokumentácie, ktoré o týchto problémoch hovoria a potvrdzuje ich Učiteľský úrad Cirkvi. Ich zahrnutie je veľkým prínosom, pretože Cirkev skutočne dokáže zaujímať a hodnotiť postoje vo všetkých oblastiach. V tých, ktoré do nej patria, i tých, ktoré do nej určitým spôsobom nepatria. No vždy v rámci intelektuálnej a morálnej jednoty, ktorá je jej vlastná a vyžaruje z nej, práve pre jej schopnosť hodnotiť rozmanitosť.

Pennabilli 8. apríla 2008

Luigi Negri,

biskup zo San Marino-Montefeltro

Úvod

Odkedy vykonávam službu exorcistu, som zvláštnym spôsobom konfrontovaný s tajomstvom zla, s tým, ktorý je jeho pôvodcom, a s duchmi – vzbúrenými anjelmi, ktorí spolupracujú na šírení zla medzi ľuďmi. Texty Svätého písma nám jednoznačne potvrdzujú, že zlo nemá svoj pôvod v človeku, ale v bytosti výlučne duchovnej, nepozostávajúcej z hmoty (tela) a z ducha (duše), ktorá sa nazýva satan alebo diabol. Keď my, kňazi-exorcisti, riešime prípady, v ktorých ide o diabolskú posadnutosť, hmatateľne pociťujeme existenciu satana i nespočetného množstva zvrátených duchov, ktorí mu slúžia.¹ Nazývajú sa démoni, lebo sa „z anjelov, ktorých Boh stvoril ako dobrých, premenili na zlých, lebo slobodnou a neodvolateľnou voľbou odmietli Boha a jeho kráľovstvo a tak zapríčinili vznik pekla. Pokúšajú sa pridružiť človeka k svojej vzbure proti Bohu“ (Kompendium Katechizmu Katolíckej cirkvi 74, ďalej iba KKKC). Zlo teda nie je, ako sa niektorí domnievajú, jednoduchý dôsledok zlej vôle človeka, ale človek ho produkuje ako niečo, čo vzniká z podnecovania a vplyvu satana a ostatných anjelov, ktorí ho nasledovali v jeho opozícii voči Bohu. Nepochybne, človek je zodpovedný za zlo, ktoré dobrovoľne urobí. No v histórii počiatku stvorenia nepochádza robenie zla v absolútnom zmysle od človeka, ale od satana.² Môžeme povedať, že on otvoril cestu celej tej nekonečnej reťazi zla, ktoré sa deje vo svete, aj keď mu najskôr naši prarodičia dali na to svoj slobodný súhlas. Podľa biblického zjavenia teda zlo nemá svoj pôvod v skutku človeka, a už vôbec nie Boha, ktorý je nekonečné dobro, ale jeho vznik spôsobilo slobodné rozhodnutie padlého anjela. „Závisťou diabla však prišla na svet smrť“ (fyzická i duchovná), hovorí Sväté písmo (Múd 2, 24). Aj svätý Anzelm vo svojej úvahe o hriechu dosvedčuje, že počiatok skúsenosti zla v stvorenom svete siaha až k hriechu anjela. Skutočne, čo sa týka pádu prvého anjela, neexistuje žiadna predchádzajúca príčina, ktorá by mohla nejakým spôsobom ovplyvniť rozhodnutie, ktoré urobil. Teda, pýtať sa, akým spôsobom zhrešil on, znamená hľadať, akým spôsobom na začiatku vstúpilo zlo do sveta, a tak odhaliť skutočný charakter zla.

Téma pádu vzbúrených anjelov je dôležitá pre pochopenie tajomstva zla. Mýlime sa, ak si myslíme, že nie je potrebné vedieť, kde má zlo svoj pôvod ani aká je jeho prirodzenosť. Niektorým ľuďom by stačilo obmedziť sa na boj proti nemu a jeho premáhanie. Alebo by si dokonca ani nevšímali jeho realitu. Ak by sme ho však nepoznali, nemohli by sme dosť účinne bojovať proti tejto entite – o existencii ktorej sa pochybuje a ktorá je nejasná, vzhľadom na jej zhubnú moc a spôsob, akým uskutočňuje svoje klamstvá a podvody. Je rovnako nesprávne povedať: „Nepotrebujeme poznať satana, musíme predovšetkým poznať Krista.“ Určite, v kresťanstve je najdôležitejšie poznať Pána Ježiša Krista a získavať jeho milosti. No musíme rátať s tým, že nepriateľ Ježiša Krista a kresťanov, a vlastne nepriateľ všetkých ľudí, číha v zálohe.³ Apoštol Peter, prvý pápež Cirkvi, nás povzbudzuje: „Buďte triezvi a bdejte! Váš protivník, diabol, obchádza ako revúci lev a hľadá, koho by zožral. Vzoprite sa mu, pevní vo viere, a vedzte, že také isté utrpenie dolieha na vašich bratov po celom svete“ (1 Pt 5, 8-9). Kresťan musí vedieť, kto je týmto nepriateľom, čo chce, čo robí a ako sa pred ním chrániť, ako ho odhaliť a odmietnuť. Takéto vedomosti nás posilnia a privedú na správnu cestu. A pretože nás usmerňujú a poukazujú na vhodný spôsob, ako ho poraziť, on sa ich veľmi bojí. Taktiež treba brať do úvahy cenné poučenia o rozlišovaní duchov, na ktoré sa dnes celkom zabúda. V priebehu mnohých storočí nám ich v kresťanskej tradícii zanechali viacerí autori a svätí. Ako napríklad svätý Anton Opát a spomedzi púštnych otcov Evagrius Pontský, ďalej svätá Katarína z Bologne, svätá Terézia z Avily, svätý Ignác z Loyoly (vo svojich Duchovných cvičeniach), svätý Ján z Kríža a iní. Pre nedokonalé vzdelávanie v tejto oblasti na teologických fakultách má klérus o nej veľmi slabé vedomosti. To sa prejavuje v pastorácii nedostatkom pravidelných katechéz a kázní a následne nedostatočným všeobecným poznaním jednoduchých veriacich. Často im chýbajú základné poznatky nevyhnutné na náležitú obranu pred útokmi démona. Život kresťana je neprestajný boj proti satanovi a proti jeho „satelitom“, ako potvrdzuje celé Sväté písmo a zvlášť svätý Pavol vo svojom Liste Efezanom. Píše v ňom: „Lebo nás nečaká zápas s krvou a telom, ale s kniežatstvami a mocnosťami, s vládcami tohto temného sveta, so zloduchmi v nebeských sférach“ (6, 12). Otcovia Druhého vatikánskeho koncilu nám pripomínajú: „Celými ľudskými dejinami sa tiahne tvrdý boj proti mocnostiam temnosti, ktorý sa začal hneď na počiatku sveta a potrvá, ako hovorí Pán (porov. Mt 24, 13; 13, 24-30 a 36-43), až do posledného dňa. Človek zatiahnutý do tohto boja musí ustavične zápasiť, aby vytrval v dobrom, a iba za cenu veľkého úsilia je schopný s pomocou Božej milosti dosiahnuť svoju vnútornú jednotu.“⁴ Vyžaduje sa teda veľká bdelosť kresťanov, aby nedávali miesto diablovi,⁵ aby nás satan neoklamal a aby sme obstáli v jeho útokoch.⁶ Modlitba Pána, Otče náš, sa končí práve touto prosbou: „A neuveď nás do pokušenia, ale zbav nás Zlého“ (Mt 6, 13).⁷ Vzhľadom na to, čo sme doteraz povedali, musíme, žiaľ, skonštatovať, že často jediné zdroje zaoberajúce sa prirodzenosťou a konaním diabla, ku ktorým sa dá ľahko a bezprostredne dostať a na ktoré sa odvolávajú aj praktizujúci veriaci, sú zredukované na nejasné články v časopisoch, zlomkovité a neúplné správy z internetu, na komiksy (napr. Dylan Dog) alebo na diskutabilné filmové predstavenia. Pritom takmer nikdy neposkytnú obraz o jeho pravej identite a skutočných možnostiach jeho pôsobenia. Takže niektorí ho úplne nesprávne považujú za „boha zla“ v protiklade s „bohom dobra“. V skutočnosti je diabol anjelská bytosť, ktorá bola na počiatku stvorená ako dobrá, ale zmenila sa na zlú zo svojho výlučného a slobodného rozhodnutia. Diabol teda nie je božstvo, ale obyčajné stvorenie. A tak má veľmi ohraničené limity: je ohraničený vo svojej vôli, právomoci a vo svojom konaní. „Na druhej strane je v rôznych oblastiach súčasnej kultúry často podceňovaná až popieraná jeho prítomnosť a pôsobenie. A to v dejinách i v osobnom živote človeka. Často sa na jeho popretie používa imaginárny a mýtický jazyk a niekedy sa vyberú aj slová zo Svätého písma, Tradície alebo ľudových kázní. A to bez potrebného rozlišovania na základe slovného a obsahového potvrdenia zo Zjavenia alebo z učenia Cirkvi.“⁸ Nanešťastie, narastá počet tých, ktorí sú natoľko fascinovaní svetom temnoty, že sa nepriamo odovzdávajú do rúk satana a vzbúrených duchov v jeho službách. Okrem bežných spôsobov súhlasu s pokušením a vyhľadávania zla aj tým, že začnú praktizovať ezoteriku, špiritizmus, mágiu či veštenie. Tak sa otvárajú cesty pre mimoriadne pôsobenie Zlého, ako je diabolské zamorenie (infestácia), diabolské útoky alebo obťažovanie (vexácia), diabolské sužovanie (obsesia) a diabolské posadnutie (posesia).⁹ A to sme ešte nespomenuli satanizmus, do ktorého upadá stále viac ľudí. Takto sa priamo a dobrovoľne vydávajú satanovi vo falošnej nádeji, že rýchlo dosiahnu úspech, šťastie a moc. Vládca lži si tu, ako vždy, poslúži týmito nesprávnymi želaniami, aby ovládol duše.¹⁰

Preto som sa snažil zachrániť predovšetkým tú časť angelológie, ktorá sa zaoberá pádom vzbúrených anjelov, a dať ju k dispozícii tým, ktorí sa chcú o tejto oblasti dozvedieť viac. Píšem o nej jazykom, ktorý bude dostatočne zrozumiteľný pre všetkých.

V prvej kapitole prinášam a komentujem úryvky zo Svätého písma, ktoré hovoria o hriechu vzbúrených anjelov. V druhej kapitole som zozbieral citácie rôznych kresťanských autorov, počínajúc cirkevnými otcami. Niekedy som čerpal z pôvodných zdrojov, no radšej som sa odvolával na odborníkov, ktorí ponúkajú a komentujú tie časti rozsiahlej problematiky angelológie a démonológie, ktoré ma najviac zaujímajú. Najčastejšie sa odvolávam na štúdie publikované týmito autormi: Giovanni Mongelli, Renzo Lavatori a Attilio Carpin. Tretia kapitola zhŕňa postoje, ktoré zaujíma a argumentmi potvrdzuje Magistérium Cirkvi. Vo štvrtej kapitole som sa zameral na každodenné skúsenosti nás, kňazov-exorcistov. V rámci našej práce sa musíme pre dobro tých bratov a sestier, ktorí sú sužovaní diabolskými posadnutiami, postaviť zoči-voči zvráteným duchom, ktorí vniesli do sveta zlo. Často počas exorcizmov spontánne a zúrivo vyjadrujú motiváciu a okolnosti prvotnej vzbury proti Bohu a svojho pádu. Piatu kapitolu som venoval ďalším oblastiam démonológie, aby som odpovedal na nevyhnutné otázky o špecifickej prirodzenosti a aktivite démonov. Šiesta, záverečná kapitola obsahuje malý traktát s názvom „Skutočná existencia pekla“. Hovorí sa v ňom o tom, že celá aktivita vzbúrených anjelov má skutočne iba jediný cieľ: stiahnuť ľudí do večného zatratenia.

Dúfam, že sa mi podarilo uspokojiť tých, ktorí od textu očakávajú, že im v čo najväčšej miere umožní nadobudnúť vedomosti a uvažovať o tajomstve pôvodu a prítomnosti zla vo svete.

13. mája 2008,

v deň spomienky Panny Márie Fatimskej

Videl som satana
padať z neba ako blesk

Sedemdesiati dvaja učeníci, ktorých Pán Ježiš poslal ohlasovať príchod Božieho kráľovstva, sa vrátili plní radosti, ohromení a užasnutí z blahodarných účinkov ich misie, a povedali: „Pane, aj zlí duchovia sa nám poddávajú v tvojom mene!“ Ježiš im odpovedal: „Videl som satana¹¹ padať z neba ako blesk¹²“ (Lk 10, 17-18). Cirkevní otcovia vytušili, že tieto Ježišove slová sa nevzťahujú len na príchod Božieho kráľovstva medzi ľudí a tým na bezprostredné ukončenie satanovej tyranskej vlády, ktorou si podroboval ľudstvo. Oni chceli pripomenúť aj konkrétnu udalosť, a to počiatočný pád satana a spolu s ním aj vzbúrených anjelov. Ich porážka sa obnovuje každým víťazstvom učeníkov nad nepriateľom, až po úplnú a definitívnu porážku.¹³ Mnohí cirkevní otcovia spoznali v týchto Ježišových slovách aj jasný odkaz na časť z proroka Izaiáša 14, 12-15, kde sa v hebrejskej verzii v 12. verši píše: „Ako to, že si padol z neba, žiarivá ranná hviezda, syn rannej zory?“¹⁴ Latinský text vo Vulgáte znie: „Ako to, že si padol z neba, Lucifer, syn rannej zory?“ v zhode s textom LXX, Septuaginty.¹⁵ Slovo „heosfóros“ znamená „nositeľ svetla“. Text v hebrejskej verzii pokračuje: „Zrazený si k zemi, čo si vládol nad národmi“ (verš 12b). „Veď v srdci si si hovoril: ‚Do nebies vystúpim, až nad Božie hviezdy vyvýšim svoj trón, sídliť chcem na vrchu zhromaždenia, na stráňach severu. Vystúpim do výšin oblakov, prirovnám sa k Najvyššiemu.‘ Lenže do podsvetia si zvrhnutý, na stráne priepasti“ (verše 13-15).

Tento výrok „Videl som satana padať z neba ako blesk“, v ktorom sa prorok Izaiáš obracia na kráľa Babylonu, Pán Ježiš vybral z prorockého textu, aby vyjadril pád vzbúrených anjelov. On bol skutočne adresovaný aj prvému z anjelov, ktorý sa volal Lucifer, práve na svedectvo o situácii pred jeho nenapraviteľným pádom. Otcovia učili, že tak ako sa babylonský kráľ dostal pre svoju pýchu z veľkolepej nádhery do nového potupného položenia, dostal sa aj ten, ktorý bol Bohom stvorený ako najžiarivejší, zo stavu milosti a priateľstva s Bohom do stavu zatratenia, čo sprevádzala aj strata celej jeho očarujúcej žiary. Preto, že chcel byť ako Boh, ale proti Bohu.

Význam slova Lucifer

Prečo nazvali otcovia tohto padlého anjela, ktorý bol na začiatku najžiarivejší zo všetkých, Luciferom? Latinská verzia Svätého písma, Vulgáta, od začiatku prekladala hebrejský výraz „hêlēl“ z Iz 14, 12, čo znamená „žiarivý“,¹⁶ slovom „lucifer“, latinským výrazom, ktorý znamená „nositeľ svetla“. Je to rovnaký termín, aký používa aj Sväté písmo schválené Konferenciou biskupov Talianska (Commissione Episcopale Italiana, CEI). V obidvoch verziách sa píše: „Ako to, že si padol z neba, Lucifer, syn rannej zory?“ Planéta Venuša sa večer po západe slnka nazývala po grécky „hésperos“, po latinsky „hésperus“ alebo „vesper“, zatiaľ čo pre žiaru, ktorú nadobúdala ráno pred svitaním, sa po grécky nazývala „heosfóros“ a po latinsky „lucifer“. Otcovia Cirkvi z toho vytvorili analógiu: Ako ráno, krátko pred východom slnka, vidíme na nebi žiariť Venušu väčšmi ako ktorúkoľvek inú hviezdu, rovnako i medzi anjelmi bol jeden, ktorý pred svojím pádom žiaril vo svojej kráse väčšmi ako hociktorý iný Boží anjel. Na základe tejto analógie použili viacerí cirkevní otcovia pomenovanie Lucifer na toho, ktorý bol najžiarivejší zo všetkých anjelov a potom sa vzbúril proti Bohu. V kresťanskej tradícii sa mu táto prezývka pripísala ako jeho vlastné meno, hoci výslovne sa v úlohe mena neobjavuje nikde vo Svätom písme. Lucifer je skôr obrazné pomenovanie než vlastné meno diabla. Poukazuje na toho, ktorý bol na začiatku najúžasnejším anjelom, akého Boh stvoril. A ktorý sa potom stal vodcom tých anjelských duchov, čo sa vzopreli voči Bohu. Mnohí teológovia a cirkevní otcovia, ako Origenes, Tertulián, Cyprián, Ambróz, Cyril Alexandrijský a ďalší, označili satana menom Lucifer, ktoré samo osebe vyjadruje stav blaženosti. V Novom zákone je predstavovaný ako hlava démonov, ktorí mu pomáhajú v jeho zhubných skutkoch medzi ľuďmi. A meno Lucifer tak dostáva zmysel kliatby.¹⁷

Koniec ukážky