Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Hrdelní pře

Vladislav Vančura

Copyright © 2024 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2024 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Tibor Várnagy, Henrieta Lorincová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1058-1

Pôvodná publikácia

Vladislav Vančura. Hrdelní pře anebo přísloví. Aventinum. Praha 1930. 169 s.

Bibliografické poznámky

Vladislav Vančura: Hrdelní pře anebo přísloví

V Praze 1930

258. svazek edice Aventinum.

Vydal na podzim 1930 v úpravě F. Muziky dr. Ot. Storch-Marien Praha II, Purkyňova 6.

Vytiskl Jos. B. Zápotočný, Rokycany

Kapitola první

O nezkušeném pískleti

Víte velmi dobře, že se blíží jaro. Mistrovský plášť leží přehozen na bidélku, s nímž jsme včera honili krmníka, zatím co řezník nemohl pro smích zvednouti palici. Ach, není každý kuchař, kdo nosí dlouhý nůž za pasem; kazili jsme to a věc nám trvala až do večera.

Proč se nám přiházejí podobné nesnáze? Vyhledáváme kratochvíli. Pan Zazaboucha dostal při honičce škytavku a starý Vyplampán nemohl opakovati ani dvě slova. „Namoutě,“ řekl jsem, „proč uzdíte toho koně po ocase?“, ale tu jsem se dal rovněž do kašle a nemohl jsem s místa. To bylo včera, nyní však nejde již o řemínek, ale o celou kůži. Vepřík visí za nohy mezi dveřmi sklepa a kývá jím vítr. Hody jsou v suchu, avšak popatřme na dvůr a na stavení, popatřme na starého kokrhu, jenž má stálé zření a naději k děvčatům, popatřme na svět z tohoto kouta přes kouřící talíř a láhev.

Je pět hodin, paní Skočdopolová se vrací od svých slepic. Je rozhněvána. Je rozhněvána a zle se horší, zatím co Skočdopole spravuje ručnici a ztratil nýtek.

„Má drahá,“ řekl, sahaje po brýlích, „má drahá, vzmužte se na chviličku! Co je mi do vašich slepic? Což pak opravdu chcete, abych nikdy nepřestal býti přiseráčkem, který drží v zubech cípek vaší zástěry a leze střemhlav do kurníků? Což nevidíte v mých rukách zbraň?“

„Což o to! což o to, zbraň je příliš veliká, abych ji neviděla a vy jste spíše násilník než domalíp a pecivál. Se svojí ručnicí upadnete v přísloví, avšak já teď mluvím o vejcích, na které chodí váš pes. Vidíte ho, vidíte ochlemtu, jakou má růžovou tlamu? Ach, bože, to je turecké hospodářství.“

Vím velmi dobře, že Skočdopole psa nesmekl, (vždyť ten hafan nemá ani obojek a chodí si po dvoře jako pán), ale mluvte s paními! Připlichtil jsem se k této řeči jenom slovíčkem, ale dostal jsem co proto!

„Pojďte, starý,“ řekl jsem Skočdopolovi, „co bych vám přisoloval, žákům panna, chlapům korbel, dopijeme a půjdeme po svém. Propískáme svůj vztek.“

Ale Skočdopole je čtverák a nechtěl odejíti, dokud by paní něco veselého neprovedl. Mívá v hlavě všelijaké žerty a věčně jej bere zmek. Je však mnoho čápů a málo žab. Zazaboucha, Vyplampán a já se rovněž snažíme o žerty, ale věc se vždy nedaří. Bohužel, neboť smáti se je lépe věděti.

Pani Skočdopolová se již ušklíbla znamenajíc, že jsme jí vyměnili sýr za krajáč s medem. Potom nabrala vrchovatou lžíci a opakujíc: Ham tam i s voskem! přiměla nás, abychom požili sousto. Všiml jsem si, že je její paže doposud oblá a zdála se mi hezká, když stála nad hrncem, zvedajíc loket.

Ze statku jsme šli rozmlouvajíce do hostince u Nezkušeného písklete.

„To ví ďas, proč je mi tak nesnadno nebýti soudcem,“ řekl Skočdopole, „to ví ďas, proč se mi od dvou měsíců nelení poslouchati zmatené příběhy a vymýšleti k nim začátek. Soud již není můj pluh a přece jsem na poskoku, kdykoliv se obrátí řeč na právo. Teprve nakonec se pozná, jakou má písnička notu. Hrome! bojím se, že se mi bude stýskat po prachu na stole, do něhož jsem psával jména slavných pijáků a soudní výměry. Co si počnu bez své služby a bez své kanceláře!“

Odpověděl jsem mu, aby nenaříkal, vždyť po celá léta nenechal na svém úřadu cti ani za penízek a nyní, vrácen své sedlačině, po něm touží. Jaká zvrácenost! Skočdopole je potrhlý chlap; býval soudcem, to jest seděl na své židli jako na mezku, očekávaje snídani o desáté a sotva snědl svoji uzenku, myslil na oběd. Vím, že šetříval tuláků jako červených vajec, ale vyskytl-li se lakomec, nebo ten, kdo pouští srpek v cizí žeň, přisoudil mu trest tak rychle jako se práská bičem. Věru, býval to ostrý chlapík, mnoho se s dareby nepáral a ráz na ráz, jako když se troubí na poplach, byl hotov se soudem.

Tu máš dva měsíce, tu máš tři týdny! A pij rychle, pij, nebo ti přileji ze soudního džbánku, jenž je plný času!

Platíval hotovými, ale nakonec si řekl, že vlk míří vždy na berana a šel do výslužby. Ovšem, doma není o nic lepší a na statku je plno různic.

„Tlam, tlam po zelí, dostrouhaly košťály?“ spouští, zatím co paní nedomluvila. A není to vždy nesmysl, co Skočdopole nechce poslouchat. Nikoliv, namnoze jde o rozumnější věci, než má sám v hlavě. Ale narodil se jako pudivítr, má věčně napřaženou ruku a věčně pospíchá. Vídám ho vždy s nohou pozdviženou nad zem, bývá ukoptěn a vlaje mu štětka vlasů. Tu je na útěku, tu se vrací a nemaje díla, švihá se bičíkem po lýtkách.

Nu, prosím vás, dívám-li se na to vrtidlo, jsem zmlácen, jako bych jel na hrbatém býku. Pah, nikdo ho nezkrotí! ani paní Skočdopolová, jakkoliv leckteré její slovíčko mu uvázlo v kůži a leckterý šrám mu přeťal výmluvnost. Je zajisté z pekla a měl prodávati po trzích slaměné víchy.

Jakže, řekl jsem, že na Skočdopole nikdo nevyzraje? Proklatě, to tak není! Ještě se najde, kdo mu dá za vyučenou! Jeho syn Vavřinec! to je ztřeštěnec nad ztřeštěnce a tato jeho vloha nás všechny vykoupá. Když se chlapík oženil, ubylo nám starostí, ale za čas se ukázalo, že náš větremmíchal dbá o ženu jako zajíc o buben. Ďas ví, kde mladý pán spává, od deseti dnů nebyl již doma. Nu počkej, Vavřinče, až se vrátíš!

Došli jsme do hospody k Nezkušenému pískleti věru včas. Byl jsem uřícen a nemohl jsem píti, zato Skočdopole ani si nepřisedl, sotva se pozdravil s lidmi a již vylízl sklenici. Vsadil bych se, že to bylo cizí víno, neboť kde by se vzala u Písklete horlivost čekati s láhví již odzátkovanou. A sotva jsme položili ruce na stůl a sotva jsem se opřel loktem o hranu a dlaní o tvář, již se Skočdopole hádal s Vyplampánem a štípl Zazabouchu do lýtka. Ach, to je nekázaná trojice!

„Nuže, Vyplampáne, blýskněte se na dobré časy,“ děl Skočdopole, vytahuje měchuřinu s tabákem, jenž se mu sypal crčkem na koleno, „blýskněte se!“

„Pro vaši nemírnou mysl?“ odpověděl Vyplampán, „napiji se tajně, zněma a potmě, co pletete svoji zbrklost k nenáhlé žizni.“ Vyplampán si zavdal a potom se dotazoval, zdali jsme slyšeli, jak Skočdopole nepodobně mluví. Pravda je, že jsme všichni popíjeli a všichni žvanili.

„Chlochlochlo, chlachlachla, jedna, dva, tři, čtyři,“ povídá opět Skočdopole, „obraťte tu láhev naruby jako rukavici, vyssajte pískleti prs, zůstaňte přissát, dokud se neobjeví krůpěj krve na vašich rtech, krůpěj, kterou byste mohl setřít ukazovákem jako školák, jenž si utírá nos.“

Hospoda u Nezkušeného písklete je maličká kapsa hojnosti. Prozřetelnost ohraničila několik metrů rajské zahrady silnými zdmi a naplnila prostor mezi nimi vším, co ráčí srdce pijáků a žroutů. Jsou tam stoly věčně zelené, jako dorůstající pažitka, jsou tam bečky s ozdobenými čely a těsnou pípou, je tam lednička, kterou prochází elektrický proud a opět ohniště, jež se tak dobře hodí k roštění a připékání masa. Mám z míry rád vše, co je dobré, ale nad jiné si potrpím na raky, neboť nejsem hltavý jako Skočdopole a mívám času nazbyt. Sedávám zády ke dveřím a tváří k nálevnímu stolu a ke kuchařům, abych viděl, co je nového. Jím, maje za pasem smrt a mhourám při tom očima a směji se, až se rozpláči. Stáří mne naučilo snášenlivosti a nemám nic proti hostu, jenž rozraziv dveře se rozkročí a rozkřikuje, aby mu přinesli jídlo dříve než ostatním. Strpím i takového sobíčka. Avšak onoho dne sotva jsem se vrátil, vybrav ve vodní sádce pstruhy (mám zásadu zvoliti vždy rybu nejživější), zastihl jsem jednoho z těchto křiklounů, jak stojí před Skočdopolem s rozchlupacenou hlavou a rozpálen jako pánev. Srozuměl jsem, že se hádají o nic menšího než o poznámku, ve které Skočdopole prohodil cosi o kapce krve. Ach, ten cizinec, to byl randabas!

„Pane,“ děl bez shovívavosti, která scházela i Skočdopolovi, „poznal jsem vás podle žvástu jako se pozná kohout po peří. Vy jste propuštěný soudce a můj příbuzný. Svého času jste mi stlával lože v ohavných koutech. Ach, vy darebníče, ještě po letech se nezdráháte mluviti o krvi. Jakže, dosud vám nikdo nevyvrátil palec, ukazovák a prostřední prst, jimiž jste vládl prožluklou násadkou? dosud vám nezcepeněl jazyk, dosud kýváte hlavou?“

Nejsem zajisté práč, ale byl bych pana křiklouna přetáhl s chutí ubrouskem. Skočdopole však přivlekl židli a nadouvaje tvář jako žáček, povstal mu na přivítanou, potom jej představil.

„Pane Půlpytle,“ řekl, když jsme již zase seděli, „chtěl bych vás ujistiti, že rozumím všemu, co pravíte. Necítím přirozeně totéž, ale uhaduji příčiny vašeho vzteku.“

„Pah,“ odvětil výtržník, „vy se doposud zabýváte hádáním? Nikdo nebyl horším uhadovačem, než vy!“

Vyplampánovi přinesli v tu chvíli vepřovou hlavu, ale Skočdopole přitáhl mísu před příchozího. Zdálo se mi, že jedná hůře, než kdyby vzal žebrákovi mošnu.

„Snad si nemyslíte, že mám zálusk na vaše večeře?“ pravil Půlpytel a zamračil se až mě zamrazilo, dali mu tedy vína, ale nechtěl pít a odsekl mi, když jsem se ho tázal po zdraví. Co s takovým stolovníkem? Zazaboucha, který je lékař a ven a ven netečný člověk, obrátil se k němu zády, pronesl koutkem úst jakousi nadávku a přál mu, aby se udávil vlastní zdvořilostí. Skočdopole až do této chvíle jedl neztráceje dobré míry, náhle však se udeřil do čela a div že nevykřikl: „Vy se již nepamatujete na to jméno? Vždyť ten bratříček, jenž si přisedl na naše čtyřspřeží, je hrdlořez a krutihlav! Stál před porotou a unikl neusvědčen.“

„Nepustím vás, neodcházejte,“ dodal přidržuje Půlpytla za rukáv, „hle, Vyplampán, Zazaboucha a tento mluvka, který povede zápis,“ tu ukázal na mne. „Obnovíme soudní řízení, k ďasu! přijdeme věci na kloub a vy, který jste štván svědomím, neboť věru jste unikl konopnému šípu jen omylem, budete míti zadostiučinění v této pozdní spravedlnosti.“

„Hola, studente,“ zavolal na číšníka, „dejte nám vína, ať se vrátí hrdinné časy, v nichž jsme sváděli své šrůtky. — Vy, starý brachu,“ pokračoval, „zanechte již škrobenosti a vzteku, jenž je od této chvíle scestný. Pah, vaše nevina! každá žába je sobě rusá a vlk ostronos. Vezmeme věc s jiného konce.“

Koniec ukážky