Radovan Dunaj

Amnestia, ktorá rozpútala peklo

Thriller inšpirovaný skutočnými udalosťami najväčšej väzenskej vzbury

Copyright © Vydavateľstvo Dixit, s.r.o., 2015

Autor textu © Radovan Dunaj

Editor: Dušan Taragel

Design & layout © Milk studio, 2015, www.milk.sk

Vydalo: Vydavateľstvo Dixit, s.r.o., 2015

Použité citácie na obálke sú z novín Pravda, Práca a Smena, rok vydania 1990.

Všetky práva vyhradené.

epub produced by: © iAdverti publishing 2015

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

ISBN-978-80-8148-640-1

Poznámka autora

Novozvolený prezident Československej socialistickej republiky (názov štátu platil až do 29. 3. 1990) Václav Havel vyhlásil 1. 1. 1990 rozsiahlu amnestiu. V utorok 2. 1. 1990 sa začalo s prepúšťaním odsúdených. V rámci hromadného udelenia milosti bolo v bývalom Československu prepustených okolo 23 000 väzňov, z toho brány slovenských väzníc opustilo zhruba 8 000 trestancov. Odsúdení, ktorí sa predčasne dostali na slobodu, ani zďaleka neboli vo výkone trestu len za nedbanlivostné trestné činy či majetkovú kriminalitu. Navyše celý proces prebiehal vo veľmi chaotickej dobe, kedy sa rúcal starý režim a novovznikajúca politická moc ešte nemala kormidlo pevne vo svojich rukách. Dej príbehu je inšpirovaný práve najrozsiahlejšou amnestiou vyhlásenou na území nášho štátu.

Náš príbeh sa začína niekoľko rokov pred revolúciou, ktorá zbúrala múr rozdeľujúci Európu. Zanesie nás do prostredia, kde ľudský život stráca svoju bytostnú hodnotu, kde sa stáva iba číslom. Kde sa človek ráno zobudí a na nočnom stolíku nájde žiletku. Chvíľu na ňu hľadí. Sprvu váha. Dobre však vie, čo to znamená. Ak to neurobí sám, urobia to iní. Inokedy, ale urobia. Nešťastníka zdrapí niekoľko párov mocných rúk a o pár sekúnd sa už hompáľa na hrubých šnúrkach od pracovných bagančí. Muži v tmavomodrých košeliach nemajú zľutovanie. Buď sa prispôsobíš, alebo skapeš! To je základnou podmienkou existencie vo väzenskom pekle socialistickej republiky.

Krajský nápravný ústav v Hradiskách je prechodným domovom pre štyri tisícky odsúdených. Ich životné podmienky sú v porovnaní s vonkajším svetom podstatne chudobnejšie. Vždy sa však nájdu úplatní príslušníci väzenského zboru ochotní fľašou alkoholu či špecifickými liekmi spríjemniť a oživiť šedý život za múrmi kolosu na lámanie charakterov. Bitky, ponižovanie, sexuálne násilie sú za vysokými múrmi na dennom poriadku. Obchody medzi odsúdenými riadia tí najsilnejší jedinci. Ich brutalita nepozná hraníc. Doba sa však mení. Nový vietor zavanie aj do Hradísk. Z politických väzňov sa stávajú členovia vlády. Aj nový prezident prežil nejeden rok na samotke vo väzení. Ako prejav solidarity a neoblomnej viery v dobro vyhlasuje amnestiu, ktorá vypustí z Hradísk takmer tri štvrtiny osadenstva. Tí, ktorých sa hromadné udelenie milosti netýka, si demokraciu vysvetľujú po svojom. Prezidentskú amnestiu pohltia zničujúce a smrteľné plamene.

Aj keď príbeh vychádza zo skutočných udalostí a pôsobí autenticky, je vymyslený. Vymyslené sú aj postavy a časť reálií.

1. Október 1986

Podporučík Blažej Hríb pocítil dobre známe kŕče v žalúdku. Sťahovali mu vnútornosti a do krku mu vyrážali intenzívne signály blížiaceho sa nervového kolapsu. Len pokoj, Blažej, pokoj, si upravený, oholený, starý ma dnes určite dobrú náladu. Nič sa nemôže stať, dnes nebudeš pokefovaný. Pozrel na malú tabuľku pri dverách. Generál JUDr. Elemír Drôtik. Riaditeľ. Boh určujúci osudy osadenstva najväčšej väznice v republike. Boh rozhodujúci o bytí či nebytí štyroch tisícok najťažších zločincov a tisícky príslušníkov a civilných zamestnancov Väzenského zboru socialistickej republiky. Boh, ktorý tvrdou rukou trestá akýkoľvek náznak nesúhlasu, odporu či neposlušnosti. Ak má zlú náladu, a tú má takmer stále, je rozumnejšie sa mu veľkou okľukou vyhnúť. Ale ako? Mohol Hríb povedať, že odmieta vykonať rozkaz súdruha riaditeľa? Teoreticky mohol. Bolo by to zaiste to posledné, čo by v živote odmietol. Bol by rád, keby neskončil za gátrom. Drôtik je starý komunista, dobrý kamarát ministra vnútra, dokonca osobne pozná ústredného tajomníka. Ako jediný v celom bacharskom zbore má hodnosť generála. Nie, rozkaz súdruha riaditeľa nemožno odmietnuť!

Blažej Hríb sa zhlboka nadýchol a opatrne zaklopal na masívne dvere potiahnuté koženkou. Nič. Cítil, že naňho prichádzajú mdloby. Pozrel na chlapa v modrej košeli stojaceho vedľa. Utrel si pot z čela, chcel zaklopať ešte raz.

„Vstúpte!“ ozval sa spoza dverí chrapľavý hlas.

Podporučík Blažej Hríb chvejúcou sa rukou stlačil kľučku a vošiel dnu. „Súdruh riaditeľ, na váš rozkaz som predviedol odsúdeného Drahoslava Lupka, identifikačné číslo 213789!“ Zahlásil sa a zaujal polohu nehybnej sochy.

Drobná postava sediaca za ozrutným stolom mu nevenovala pozornosť. Generál JUDr. Elemír Drôtik čosi zapisoval do veľkého zošita a v pravidelných intervaloch vypúšťal husté kúdoly dymu, ktoré sa hromadili pod dreveným kazetovým stropom. Blažej Hríb si uvedomil, že v tejto kancelárii je prvýkrát v živote. A to už v Hradiskách slúži deväť rokov. Súdruh Drôtik okrem toho, že je Bohom, má aj ďalšiu schopnosť. Je neviditeľný. Nech sa opýtate kohokoľvek, kedy naposledy videl súdruha riaditeľa, odpoveď je zakaždým takmer rovnaká. Nepamätám sa. Raz za tri mesiace, akoby podľa presne stanoveného plánu, sa riaditeľ zjaví na oddelení pre výkon trestu. Všetkých a všetko znosí pod čiernu zem a opäť je tri mesiace neviditeľný. Vždy sa zjaví znenazdajky, bez ohlásenia, bez výstrahy a potom všetkých rúbe rad-radom, hlava-nehlava. Večne nespokojný. Až na občasné svetlé chvíľky, ktoré sa sporadicky vyskytnú v jeho trvalo pochmúrnej povahe. Vtedy je vraj vľúdny, dokonca sa usmieva a chlapom povie niekoľko suchých vtipov.

Podporučík Blažej Hríb však riaditeľovu dobrú náladu nikdy nezažil. Práve naopak. Už trikrát bol na jeho príkaz disciplinárne riešený. Raz mu vytkol, že má zaprášené topánky, vedúci to riešil pohovorom. Druhýkrát mu chýbal vrchný gombík na uniforme, vedúci ho podržal a opäť obišiel len s pohovorom. Do tretice mal smolu. Zabudol si čiapku v operačnom stredisku, a keď sa po ňu vracal, vošiel riaditeľovi do cesty. Vtedy už vedúci oddelenia pre výkon trestu nič nezmohol a podporučíkovi Hríbovi krátili plat v jednom mesiaci o desať percent.

A teraz tu stojí, žalúdok scvrknutý na malú guľôčku a čaká na vyrieknutie rozsudku. Generál JUDr. Elemír Drôtik si ho však nevšíma. Zaujato listuje spis pred sebou a vyfukuje oblaky sivého dymu. Z rohu širokého stola sa prísne díva bronzová busta súdruha Lenina. Akoby Hríba chcela pripraviť na to, čo ho čaká. Na stene je zavesený veľký diplom v striebornom ráme. Za obetavú prácu pre stranu a pracujúci ľud. Podpis. Aj z diaľky dokáže prečítať meno. Milan Šekaj, ústredný tajomník komunistickej strany. Takže predsa je to pravda, pozná ho osobne. Najväčšieho Boha všetkých veľkých, stredných aj malých Bohov v republike.

Elemír Drôtik zrazu stojí dva kroky pred Hríbom. „Počkajte za dverami, s odsúdeným sa chcem pozhovárať osobne!“ nečakane zaznie jeho hlas. Podporučík Blažej Hríb sa strhne. „Vykonám, súdruh riaditeľ!“ vyrazí zo seba. Túto vetu má natrvalo vpísanú do dlhodobej pamäte, rovnako ako všetci príslušníci Krajského nápravného ústavu v Hradiskách. Bola nenahraditeľná a neoceniteľná, použiteľná v každej situácii. Zvrtne sa na podpätku a vypochoduje z miestnosti.

Riaditeľ sa nenáhlivo presunie späť do pohodlného koženého kresla a počká, kým sa za podporučíkom zatvoria dvere. Potom svoju pozornosť venuje odsúdenému. „Voláte sa?“

„Pán riaditeľ, odsúdený Drahoslav Lupko, identifikačné číslo 213789!“ odvetí väzeň, oblečený v hrubých čiernych nohaviciach a tmavomodrej košeli.

„Súdruh riaditeľ, oslovujte má súdruh riaditeľ,“ povie riaditeľ a prísne pozrie na odsúdeného. Otvorí si jeho spis, ktorý mal pripravený na stole. Vedúci právneho oddelenia ho informoval, že sviniar, ktorý vykradol chatu súdruha ministra, bude trest vykonávať v jeho väznici.

„Takže vy ste vykrádali domy a chaty predstaviteľov strany?“

Odsúdený Lupko pokrčí ramenami. Už mu dochádza, prečo si ho hneď po nástupe dal riaditeľ predviesť do kancelárie.

„Pekne, pekne,“ popod nos si hundre riaditeľ a listuje v spise. „Krádeže, ublíženie na zdraví... a navrch ešte aj lúpež.“

„Je mi to ľúto, súdruh riaditeľ, nechcel som tým chlapíkom ublížiť, bránil som sa. Ale tú lúpež na mňa nahrali.“

„Takže vy ste vlastne nevinný. Ako všetci ostatní, ktorých tu máme, že? A dokonca ste organizovali aj nejaké zápasy na čierno? Čo to bolo? Box?“

„Boli to regulérne bitky... Kto ako chcel a ako vedel...“

„Samozrejme, že ste za to brali pekné peniaze. No, teraz sa to trocha zmení. U nás dostanete bitku aj zadarmo.“

Odsúdený Lupko mlčí a riaditeľ si pokojne zapáli cigaretu.

„Verte mi, tu vám nepomôže ani to, že ste boli vyhlásený majster v tom, ako sa to volá... v karate. Tu ste nula. Vy ste sa veľmi závažným spôsobom prečinili voči nášmu socialistickému zriadeniu a to sa neodpúšťa.“

„Som si toho vedomý, súdruh riaditeľ. Na súde som prejavil ľútosť...“

„Na to sa vám môžu všetci vykašlať. Vy ste zneužili dôveru našej spoločnosti. V tom vašom športovom karatistickom oddieli ste trénovali deti z najlepších rodín a popri tom ste vykrádali byty ich rodičov!“ Riaditeľ sa rozčúli a začne trieskať päsťou po spise. „Tu to všetko je! Dokázali vám vykrádačky pätnástich bytov a chát! Urobili ste škodu za niekoľko miliónov!“

Lupko mlčí. Čokoľvek povie na svoju obranu, riaditeľa ešte viac rozzúri. Môže tento oddaný komunista pochopiť, aké to bolo, keď vyrastal len s mamou na sídlisku v Petržalke a starší chalani ho otĺkali, kde sa len dalo? Keď celý rok chodil len v jedných nohaviciach, na desiatu mal rožok s maslom a cez prázdniny celé dva mesiace brigádoval, aby pomohol mame? Všetko sa začalo meniť, až keď ho prijali do karatistického oddielu. Odrazu sa ukázalo, že má talent. Dobré reflexy, rýchlosť a chladnokrvnosť. Tréningy ho bavili a rýchlo postupoval. Aj medzi chalanmi na sídlisku si vybudoval rešpekt. Raz večer, keď sa vracal z tréningu, si ho počkala partia, ktorá mu dlho znepríjemňovala život. Bolo to poslednýkrát, čo sa o niečo pokúsili. Ani ruky nemusel použiť, dokopal ich tak, že sa týždeň neukázali v škole.

Riaditeľ Drôtik obracia stránky v spise a nahnevane krúti hlavou. „Cieľavedome ste sa zameriavali na funkcionárov, veď to je skoro sabotáž! Za iných okolností by ste dostali aj slučku! Toto tu!“ Riaditeľ ukazuje na stránku v spise. „Za bieleho dňa ste vykradli dom riaditeľa štátneho podniku! To vás čo napadlo?! Taká opovážlivosť!“

Lupko mykne plecami. „Bol aj s rodinou na dovolenke v Juhoslávii. Bolo to jednoduché.“

Naozaj to bolo jednoduché. Po nástupe na učňovku sa Lupko dostal do partie na všetko odhodlaných chalanov. Sprvu si ho len oťukávali, a keď zistili, že je naňho spoľahnutie, vtiahli ho do svojich kšeftov. Kradli, čo sa dalo, vekslovali, predávali kradnuté veci. Lupka potrebovali ako ochranu. Pri nich sa naučil základy a porobil si kontakty v podsvetí. Popri tom však neprestal s tréningmi, a keď to dotiahol na prvý dan v karate, v oddiele mu ponúkli, aby sám začal trénovať dorast. Ukázalo sa, že je to zlatá baňa. Ich oddiel mal meno, karate bolo v móde a hrnula sa k nim zlatá mládež. Synáčikovia z lepších rodín, detičky komunistických funkcionárov, riaditeľov fabrík a škôl. Pchali sa mu do zadku a pozývali ho k sebe na žúry. Keď videl, ako bývajú, padla mu sánka. Farebné televízory, zahraničná elektronika, značkový alkohol a módne handry. On sa s matkou tlačil v jednoizbovom byte a trénoval v kimone z druhej ruky. Dlho nad tým premýšľal a potom raz pred partiou nadhodil, že má skvelý tip. Papalášska chata na Záhorí, poľovnícke pušky, plné skrine chľastu a podobne. Jeden z partie to šiel omrknúť. Nič mu nepovedali, chatu vykradli a on dostal podiel. Desaťtisíc korún, čo bolo päť matkiných mesačných platov. Nepovedal, že nie.

Riaditeľ zahasí cigaretu v popolníku a potom zatvorí spis.

„Vraj máte dieťa, Lupko. Koľko má rokov?“

„Pol roka, súdruh riaditeľ. Chlapec. Narodil sa, keď som bol vo väzbe.“

„Pripravte sa na to, že ho neuvidíte veľmi dlho,“ povie riaditeľ škodoradostne.

„Prečo?“ spýta sa začudovane Lupko.

„Lebo vás dáme na sprísnený režim, kde si návštevu musíte zaslúžiť.“

„Ale, ja, pán, prepáčte, súdruh riaditeľ, som vo väzení prvýkrát,“ namietne Lupko, „na sprísnený režim dávate recidivistov a vrahov...“

„Už ním ste,“ s neskrývaným potešením mu oznámi riaditeľ a zakýva akýmsi tlačivom, ktoré vytiahol zo spisu. „Zo súdu prišlo rozhodnutie o zmene súdnej diferenciácie. Krajský senát vzal do úvahy aj vaše predchádzajúce podmienečné odsúdenie. Zajtrajším dňom ste zaradený na barak číslo dva.“ Usmeje sa. „Medzi našu elitu. Váš charakter potrebuje silné podnety, aby sa zmenil k lepšiemu, a to je možné len medzi obzvlášť nebezpečnými recidivistami.“

Lupko zaťal zuby. Mal čo robiť, aby sa ovládol a nekopol tohto starého chuja priamo do jeho vyžratej hlavy. Sedem rokov žil dvojitý život. Navonok tréner karate, obľúbený medzi zverencami, ale popri tom sa vypracoval na špičkového vykrádača bytov a organizátora čiernych zápasov. Prestal robiť tipára, keď zistil, že ako vodca bandy si zarobí omnoho viac. Tvrdo dosiahol svoje, a keď začal chodiť s Monikou, svojou prvou ozajstnou láskou, zrodil sa mu v hlave plán: spolu ujdú na Západ. Otvorí si tam vlastný karatistický klub a začne viesť riadny život. Mal presne zrátané, koľko peňazí potrebuje, aby mal vonku ľahký štart a pracoval na tom. Lenže sa naňho nalepila smola – chytili ho priamo pri čiernom zápase. Hrozila mu basa, ale mastný úplatok sudcovi mu vybavil len podmienku. Vyrazili ho z karatistického oddielu a navyše aj Monika otehotnela. A napokon ho dostali pri poslednej vykrádačke. Bola to sólo akcia, byt mal byť prázdny, lenže papalášov synáčik sa aj so svojou partiou kamošov vrátil z pobytu v horách o deň skôr. Rozleteli sa dvere a Lupka nachytali, ako si plní tašky elektronikou a šperkami. Strhla sa bitka, Lupko s nimi nemal problém, všetkých piatich vybavil raz-dva, lenže na mieste nechal tašky a navyše ho jeden z nich spoznal. Ešte v ten večer si preňho prišli policajti. Zrátali mu všetko. Dostal trinásť rokov, a to mohol byť len rád.

Riaditeľ väznice Drôtik sa postaví a na tvár si nasadí pohŕdavý výraz. „Odsúdený Lupko, naša socialistická spoločnosť vám dala dôveru a možnosť žiť ako riadny uvedomelý občan. Lenže vy ste ju zradili a teraz vás čaká zaslúžený trest. Zmierte sa s tým, že svoj trest si odsedíte celý. Nečakajte, že sa dostanete von skôr. To je všetko, čo som vám chcel oznámiť. Odchod!“

2. Október 1987

„Neblázni, Mišku! Pamätáš, ako dopadol ten posledný?“ Kapitán Hora sa dobrosrdečne pozrel na starého kamaráta a dopil zvyšok teplej desiatky.

„Nezvykol si pivko až po polnoci?“ obrátil tému nadporučík Michal Gavron.

„Je mi ťažko na žalúdku, mali sme na večeru rezne. Spratal som štyri a teraz mi ide črevá potrhať.“

Hora vstal a podišiel ku kolegovi, ktorý už dobrých desať minút stláčal gumený posilňovač. Predlaktie mu navrelo ako námorníkovi Pepkovi po špenáte. „Ser na to, Michal, keď sa to dozvie starý, pôjdeme všetci do hlásenia!“

„Nikto sa nič nedozvie, ostane to len medzi nami ako vždy.“

„Čo ak budú kvákať mukli?“

„Ktorí? Všetci vedia, ako by skončili.“

„Mišku, Mišku, s tebou je ťažká debata,“ rezignovane zahundral Hora a napravil si žlté šnúry visiace na uniforme. Boha, keď sa to dozvie starý, majú všetci po chlebe. Tak ešte zbiť mukla, ktorý odmieta spolupracovať, vyfackať ho, keď treba zvýšiť prevýchovný efekt. Ale toto? Aby príslušník vyzval mukla na férovku? Toto súdruh riaditeľ Drôtik nebude vo svojom nápravnom zariadení tolerovať.

Dvere kancelárie sa rozleteli a nadstrážmajster Koník dnu šikoval odsúdeného. „Tak ho tu máme, frajera! Zahlás sa!“

„Súdruh kapitán, súdruh nadporučík, odsúdený číslo 217821 Slavomír Muškovič, dostavil som sa na váš rozkaz,“ zahlásil sa väzeň a zrakom ostražito preskakoval z jedného na druhého.

„Tak vidíš, koťuha, vieš, ako sa správať k šaržiam. Súdruh nadporučík Gavron chce s tebou hodiť reč.“ Koník zavrel dvere a zostal pri nich stáť.

„Začo si zavretý?“ odmerane sa spýtal Gavron.

„Za vydieranie a ublíženie na zdraví, súdruh veliteľ,“ opatrne odvetil väzeň.

„Takže sa vieš biť?“

„Dá sa to tak povedať.“

„Robil si aj nejaký šport?“

„Boxoval som.“

„Vraj si sa včera chvastal, že by si ma zložil za desať sekúnd.“

„To je pravda, súdruh veliteľ.“

Gavron vstal z kresla a pristúpil k väzňovi, ktorý bol od neho minimálne o hlavu vyšší. „Medzi muklami môžeš byť eso,“ zapichol do neho svoje malé oči, „pre mňa si však nikto, rozumieš, nikto, ako všetci ostatní, si len číslo.“

„Rozumiem, súdruh veliteľ.“

Odsúdený Muškovič si premeriaval dozorcu. Takto zblízka ho videl prvýkrát. Férovka, veliteľ Férovka. Toto meno mu rezonuje v ušiach odkedy nastúpil trest v Hradiskách. Vraj najsilnejší a najsurovejší bachar. Každý nový väzeň, ktorý si myslel, že má na to, aby si vymlátil rešpekt, napokon narazil naňho, na nadporučíka Gavrona. Keď chceš byť kráľom na baraku, musíš ísť na férovku s Gavronom, hovorili mu starí mukli a Muškovič začal mať pocit, že by to zvládol. Gavron mal možno už aj päťdesiat a nevyzeral, že by mal dobré reflexy. Mal silné ruky, ale to len kvôli tomu, že večne stláčal gumené koliesko. Muškovič bol rýchly, vytrénovaný a Gavron ho nedokáže vykryť. Kým sa spamätá, bude ležať na zemi. Tri mesiace Muškovič zvádzal vnútorný súboj a hľadal jeho slabiny. Starí mukli ho provokovali. Ty na to máš, hovorili, dáš Férovkovi nakladačku, uvidíš. Včera sa na izbe neudržal a na celé kolo zahlásil, že Gavrona dá dolu za desať sekúnd. Dostane tri rany a bude vybavený, vykrikoval Muškovič a švihal rýchlymi päsťami do vzduchu, akoby už stál naproti Férovkovi.

„Tak čo, si lepší ako ja?“ spýtal sa Gavron a pristúpil tesne k odsúdenému.

„Som, pán veliteľ, určite som,“ zasipel Muškovič a vedel, že teraz už nemôže ustúpiť.

„Takže pôjdeš so mnou na férovku?“

„Prijímam vašu výzvu, súdruh veliteľ.“

„Výborne!“ Gavron sa spokojne usmial. „Pôjdeme na chodbu pred kanceláriou.“

Kapitán Hora sa v kresle nespokojne zamrvil. „Mišku, vykašli sa naňho. Však vieš, ako to dopadlo naposledy. Dáme ho do laty aj ináč, nemusíš ho hneď prizabiť.“

„Nechaj tak, Jozef, tento si to pýta. Však sa naňho pozri. Na tú jeho drzú papuľu. Však vidíš, ako sa škerí.“ Gavron si odopol opasok a vyzliekol sako uniformy. Všetko starostlivo poukladal na stoličku. „Potrebuje príučku. Ináč nám takéto hovná začnú prerastať cez hlavu.“

Všetci štyria vyšli na prázdnu chodbu. Hora aj Koník si vzali pre istotu obušky. Muškovič na nich podozrievavo pozrel.

„Pravidlá poznáš?“ vyštekol naňho Gavron.

„Kto bude chcieť skončiť, zakričí, že sa vzdáva.“

„A keď nezakričí?“

„Zápas skončí vtedy, keď jeden zostane na zemi a nevstane.“

„Keď prehráš, čo urobíš?“

„Zajtra na nástupe pred všetkými zakričím, že veliteľ Férovka je najlepší!“

„A keď prehrám ja?“

„Zajtra na nástupe zakričíte, že odsúdený Muškovič je najlepší!“

„Dobre. Ale to sa nestane, uvedomuješ si to?“ Gavron si vyhrnul rukávy na košeli a Muškovič videl, že má predlaktia hrubé ako stehno. Keď zovrel päste, pripomínali dve kladivá. Uvedomil si, že dostať na zem Gavrona mu bude trvať zrejme dlhšie ako desať sekúnd.

„Si pripravený?“ zakričal Gavron a zaujal bojový postoj.

„Som, súdruh veliteľ!“

„Ideme na to!“

Muškovič zodvihol ruky, zaťal päste, mierne sa prihrbil a vyštartoval ku Gavronovi. Ten o krok ustúpil a pozorne ho sledoval. Muškovič urobil niekoľko výpadov, ale jeho päste narazili na dozorcove predlaktia ako na kusy železa. Uskakoval zo strany na stranu, opäť skúsil výpady, ale Gavron sa otáčal stále smerom k nemu a kryl si hlavu. Celý sa skrčil, aby útočníkovi poskytol čo najmenšiu plochu, a ani raz sa nepokúsil o protiútok. Muškovič zvolil inú taktiku. Tri rýchle údery na jedno miesto, potom sa stiahol a skúsil to z opačnej strany. Raz, dva, tri, zasiahol predlaktia, raz, dva, tri, zasiahol plece. Akoby udieral do vreca s pieskom. Obaja muži sa začali potiť a dychčali.

„Mišku, už to skonči, musíme ísť na kontrolu,“ ozval sa Hora, ktorý stál pri dverách a nervózne pozeral na hodinky.

Muškovič opäť zaútočil. Najprv ľavou, raz, dva, tri, potom pravou, raz... Druhýkrát už neudrel. Gavron odrazu nečakane švihol pravou päsťou a zospodu trafil väzňa z celej sily na odkrytý trup. Muškovič dostal priamy zásah na žalúdok. Prudká tupá bolesť ho na zlomok sekundy ochromila, prelomil sa a vtedy ho druhá päsť trafila priamo do tváre. Niečo mu v nej prasklo. Videl len tmu, pokúsil sa zodvihnúť ruky, ale prišiel druhý úder, potom ďalší a ďalší, a kým sa zrútil na zem, v hlave mu blyslo, že Férovka je naozaj najlepší.

Padol na dlaždicovú podlahu ako handra. Gavron stál nad ním a dychčal. Za dvadsaťpäť rokov, ktoré mal odslúžené v Hradiskách, ešte nikdy neprehral, žiadny mukel ho nikdy nezložil. A to ich bolo hádam aj tridsať, čo to skúsili. Pravda, občas to nebolo ľahké, raz mu zlomili rebrá, inokedy nos, vždy mal väčšie či menšie podliatiny. Nakoniec však z boja vždy vyšiel ako víťaz a mukel musel na nástupe zakričať, že Férovka je najlepší. Samozrejme, ak vôbec vládal stáť či hovoriť.

Muškovič sa nehýbal. Nadstrážmajster Koník doňho strčil obuškom. „Vstávaj a pakuj sa na izbu!“

Pridal sa aj kapitán Hora. Mocným hlasom zakričal: „Odsúdený Muškovič, vstaňte a zahláste sa!“ Potom sa sklonil k ležiacemu telu, a keď zbadal, že väzeň je v bezvedomí a dolnú čeľusť má preliačenú dovnútra ako plastový pohárik, otočil sa ku Gavronovi a vyčítavo mu povedal: „Do piče, Mišku, ja som ti vravel, že to zle dopadne!“

3

„Tak toto ste naozaj prehnali, súdruhovia!“ nahnevane vybuchol náčelník vnútornej bezpečnosti major Kochan a na stôl hodil obálku, z ktorej vyletelo niekoľko fotografií. Bola to expresná zásielka z Ministerstva vnútra, ktorú pred chvíľou doručil kuriér. Kvôli nej zvolal zástupca riaditeľa túto mimoriadnu poradu a teraz asi tucet chlapov v uniformách zarazene pozeralo na fotografie, ktoré ležali pred nimi na stole. Boli to prefotené titulné stránky niektorých rakúskych a nemeckých bulvárnych denníkov. Dominovala im fotografia dobitého muža ležiaceho na nemocničnom lôžku s neprirodzene opuchnutou tvárou, z ktorej trčali nejaké hadičky. Nad tým bol nadpis: Brutalität im slowakischen komunistischen Kriminal! Ani jeden z nich nevedel po nemecky, ale chápali, čo to znamená.

Kochan sa otočil k nadporučíkovi Gavronovi. „Máme málo problémov? Myslíte si, že udržať chod najväčšieho nápravného zariadenia v republike je hračka?“ Obrátil sa na veliteľa zmeny, kapitána Horu. „Toto,“ prstom ukázal na najbližšiu fotografiu, „bude niekoho stáť hlavu!“

„Súdruh Kochan má pravdu,“ ozval sa zástupca riaditeľa podplukovník Horváth. „Súdruh riaditeľ nariadil dôsledné vyšetrenie a prísne potrestanie zainteresovaných príslušníkov. Čo ste sa zbláznili, chlapi! Takto ho doriadiť!“ Nechápavo sa díval na fotografie a krútil hlavou.

„Odsúdený Muškovič ma napadol a ja som sa len bránil! Mám na to dvoch svedkov!“ rozčúlil sa Gavron. „Dostal, čo si zaslúžil, týždeň si poleží na ošetrovni a ideme ďalej!“

Náčelník vnútornej bezpečnosti si poťukal po hlave. „Tebe to asi nedochádza. Tu ide o sabotáž. O podkopávanie samotnej dôvery, ktorú nám dala do rúk pracujúca trieda, aby sme prevychovali tých, ktorí skĺzli a dostali sa na šikmú plochu.“ Kochan opäť zlostne pozrel na hlavných vinníkov tejto obzvlášť mimoriadnej, a ako ho upozornil súdruh plukovník z generálneho riaditeľstva, aj citlivej politickej udalosti. „Ako sa, doboha, dostal muklom do rúk foťák a ako sa, doboha, dostali tie fotky do Rakúska?“ rozkričal sa, až sa všetci strhli.

Slovo si prevzal zástupca riaditeľa plukovník Horváth. „Mali sme poradu u súdruha riaditeľa. Generálne riaditeľstvo sa spolieha, že prípad zodpovedne prešetria naši príslušníci. Pochopte, kolegovia, existujú tu politické tlaky, ktoré nás nútia upustiť od istých nevhodných prostriedkov pôsobenia na odsúdených.“ Pozrel na všetkých prítomných a nadýchol sa. „Dokonca by sme vraj mali zvážiť zrušenie trestu smrti,“ dodal pohoršene.

„A čo sa máme s nimi maznať?“ vykríkol stále podráždený Gavron. „Pamätáte sa, ako zarezali starého Kováča pred piatimi rokmi? Viete vy vôbec, súdruh zástupca, akých tu máme ľudí?“

Všetci si dobre pamätali mimoriadnu udalosť spred niekoľkých rokov. Z pracoviska mimo ústav ušli dvaja odsúdení. Bolo vyhlásené pátranie. V réžii ústavu vyslali do terénu stovku príslušníkov. Strážmajster Fero Kováč strážil križovatku pri jednotnom roľníckom družstve Rozvoj. Sadol si pod strom a asi zaspal. Večer volal strážnik z družstva, že v jarku pod stromom spí akýsi policajt. Nespal, mal podrezané hrdlo, preč bol aj služobný škorpión. Okamžite bolo vyhlásené celoštátne pátranie. Dvaja nebezpeční ozbrojení väzni, to tu už dávno nebolo. Chytili ich na druhý deň pri pokuse prekročiť štátne hranice. Jeden z nich, ten, čo podrezal Kováča, dostal povraz. Druhý dostal dvadsaťpäť rokov za účasť na vražde. Keby nemali takých ľudí ako Gavron, odsúdení stratia rešpekt a budú si robiť, čo chcú.

„Pravda je však taká, že keby ste toho mukla nedobili takmer na smrť, nemáme čo riešiť!“ Hlas plukovníka Orosa, najvyššieho šéfa bezpečákov, všetkých vrátil späť do reality. „Našou úlohou je vyriešiť, kto väzňa Muškoviča nafotil a ako fotky vyniesol mimo objekt väzenia. Na to sa sústreďte!“

„Dal som urobiť zoznam všetkých väzňov, ktorí sa nachádzali v nemocnici, prípadne tam pracujú. Preveríme ich rodinných príslušníkov, a tak ľahko prídeme na to, kto to bol,“ zahlásil major Kochan.

„Čo ak to nenafotil odsúdený?“ nečakane sa ozval jeden z odborných referentov-špecialistov, ktorý doposiaľ mlčal. „Čo ak to nafotil niekto z civilných zamestnancov alebo dokonca príslušník?“

„Čo je to za hlúposť!“ bleskovo ho zotrel Kochan.

„Prečo si to myslíte, súdruh podporučík?“ spozornel plukovník Oros. „Viete svoje tvrdenie niečím podložiť?“ Všetci na niekoľko sekúnd stíchli.

„Ak je celková politická situácia taká, ako ste nám práve prezentovali, môžeme sa domnievať, že kapitalistické médiá privítajú akékoľvek materiály, ktoré pošpinia naše socialistické zriadenie. A určite za ne dobre zaplatia.“ Referent-špecialista chvíľu váhal. „Všetci vieme, že civilní zamestnanci, dokonca aj mnohí príslušníci, robia obchody s odsúdenými. Ak vedia, ako prepašovať do ústavu odsúdeným lieh a lieky, prečo by sa báli urobiť niekoľko fotiek, za ktoré môžu zinkasovať peknú kôpku mariek či dolárov?“

„Aké je vaše meno, súdruh podporučík?“ spýtal sa Oros.

„Imrich Hromžík, súdruh plukovník. Som zaradený ako referent-špecialista na oddelení vnútornej bezpečnosti.“

„Výborne, súdruh podporučík. Poverujem vás, aby ste sa zamerali týmto smerom. Samostatne povediete vyšetrovanie, major Kochan dôkladne prešetrí svoju verziu a zameria sa na väzňov. Výsledky očakávam takpovediac ihneď!“

„Čo sa týka odsúdeného Muškoviča, len čo toho bude schopný, nech podpíše vyhlásenie, že zranenie si spôsobil sám. Za odmenu ho preradíme do iného baraku. A vy dvaja,“ zástupca riaditeľa Horváth sa obrátil ku Gavronovi a Horovi, „disciplinárne vás budeme riešiť neskôr. Zatiaľ zostávate v službe. Končíme, rozchod!“