Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Hriešnica

Ferko Urbánek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Zdenko Podobný, Silvia Harcsová, Katarína Tínesová, Ľubica Pšenková, Nina Dvorská, Barbora Králová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0088-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Ferko Urbánek. Hriešnica. Fr. Urbánek a spol.. Trnava 1923. 96 s.

Bibliografické poznámky

Hriešnica. Ľudové dráma vo 4 dejstvách.

Spisy Ferka Urbánka 2.

Napísal: Fr. Urbánek. Na dramatickom súbehu Slovenského národného Divadla v Bratislave tisíc čs. korunami odmenená práca.

V Bratislave, 1923.

Nákladom F. Urbánka a spol. v Trnave.

Všetky práva zadržuje si pôvodca.

Osoby

MATÚŠ DRAHÚŇ, bohatý sedliak

VERONA, jeho žena

PETER (hrbatý), PAVEL, ich synovia

EVA, žena Pavlová

TEREZA BOČKOVÁ, jej tetka

MICHAL JEDINÁK, rychtár

ZUZKA, jeho dcéra

HANA JANČOVÁ, vdova

MARTIN, jej syn

KATKA, DORKA, služky u Drahúňov

POLUŠA TRPÁČKOVÁ, priekupnica

MÁTELES, žid kšeftár

JURINA, priateľ Drahúňov

ADAMEC, BEŇKO, svedkovia

HLADKÝ, ZÁKOPČAN, VRTÚCH, vojaci, priatelia Martinovi

JURO KOŽENÝ, obecný sluha

MUZIKANTI

REKRÚTI

ČETNÍCI

ĽUD

(Všetky tri dejstvá odohrávajú sa na nádvorí Drahúňovho domu.)

Dejstvo I.

Nádvorie Drahúňovho domu, ktorý stojí v pravo s dvermi na javište. Pod oknom lavička. Na ľavej strane je obrúbená studňa, za ňou krovie a stromy. V prostriedku javišťa strom, pod ním stôl a lavička. Úzadím vedie cesta.

Výstup 1.

Rekrúti (vyzdobení stužkami, kvetmi, držiac sa okolo hrdla, idú cestou s prava na ľavo a spievajú).

REKRÚTI:

S Bohom milá, Boh ťa poteš

holubienka moja!

Ja už musím šabľu kovať,

a do pola mašírovať,

už musím do boja.

Do boja do krvavého

za naše hranice…

Pošlem ti ja, duša drahá,

holubienka hrkútavá,

pozdravov tisíce.

Pošlem ti ja lístok zlatý,

krvou podpísaný,

aby si už uverila,

že si môjmu srdcu milá

a ja ti oddaný.

Zostaň s Bohom, duša drahá,

podaj mi ručičku!

Neplač, nežiaľ v smutnom čase,

dá Boh, že sa vrátim zase

na vrannom koníčku.

A jestli sa nenavrátim

za rok v krátkej dobe,

pomodli sa za mňa, milá,

to ma guľka už trafila,

už spočívam v hrobe.

(Spievajú a výskajú za javišťom vždy tichšie, akoby sa hlas v diaľke tratil.)

Výstup 2.

Matúš, Verona, Eva, Katka, Dorka.

(Všetci počas spevu povybiehajú von z domu, kývajú rukami i ručníkami za rekrútmi, iba Eva hľadí za nimi smutno, stojí nepohnute.)

MATÚŠ (nadvihne klobúk): S Bohom chlapci! Smele vpred za národ, vlasť a našu slobodu!

VŠETCI: S Bohom!

DORKA, KATKA (hádžu za rekrútmi kvety a odbehnú za nimi).

EVA (prejde ku studni, opre na o ňu a zamysleno pozerá za odchádzajúcimi).

Výstup 3.

Predošlí bez Katky a Dorky.

VERONA (utiera si fertuchou oči): Úbohé deti, úbohí rodičia! Lúčenie s milými smrti sa rovná.

MATÚŠ: Lúčenie je ťažká vec. Zkúsili sme to.

VERONA: Darmo je. Čo pán prosí, to byť musí.

MATÚŠ: Pán? Nemecko-maďarskí dravci, ktorí nás za toľké roky otročili, chcú nás touto vojnou zo sveta zniesť.

VERONA: No, to sa im len nepodarí…

MATÚŠ: Nad Slovenskom síce ešte hrmí, ale zároveň aj svitá… Hoj, svitaj zora slobody!

VERONA: Bár by svitla! Nešťastná vojna, tá nás šľahla, kde najviac bolí. Rana tá sa jakživ nezahojí.

MATÚŠ: Bolí, bolí, to je pravda. No, aj iní rodičia synov utratili, my nie sme sami, ba padli otcovia drobných detí ani len to nevedeli, za čo umierajú, to je ešte väčší žiaľ a hroznejšia rana.

VERONA: Ach, každého bolí, čo bolí. Tá nešťastná vojna nejednej rodine sĺz nadelila.

MATÚŠ: Hm, vojna bez guliek nie je a kde guľka, tam smrť, kde smrť, tam slza.

VERONA: To máš pravdu. Kto raz musí na vojnu, ten je už na božej milosti.

MATÚŠ: Prečo? I ja som bol vojakom, i v ohni som bol a tu som. A kedykoľvek vojanskú pieseň očujem, ožije vo mne bývalá chrabrosť, že by som hneď do boja išiel a do glídy stal. Najmä teraz, keď už badám, za čo sa bojuje.

VERONA: No — ba čo ešte?

MATÚŠ: Brániť svoju drahú otčinu, tú zem svätú, dedictvo otcov, v ktorej ich kosti spočívajú; hájiť tie vzácne otcovské lány, drahý domov, milú rodinu, bojovať za slobodu, šiel by som hneď. Hoj — išiel by som, veru Bože išiel.

VERONA: Neblúzni, prosím ťa. Dosť že som syna obetovala, ešte aj teba by som mala ztratiť? Nedaj Bože! (Odíde do domu.)

MATÚŠ: Smrť za slobodu milá a hrdinská. (Odíde cestou v pravo.)

Výstup 4.

Eva sama.

EVA (pri posledných slovách Matúšových sebou trhne, smutno pozerá za ním a povie trpko): Smrť za slobodu milá a hrdinská, len že za tú smrť niet žiadnej náhrady, či mne môže kto nahradiť milého manžela? (Bôľne.) Nikdy viac. (Utrie si oči, sadne na lavičku pod strom.) A predsa nesvedčno žialiť, veď padol čo hrdina za nás — za svojeť…

Výstup 5.

Peter, predošlá.

PETER (vystúpi zpoza domu s mierkou v ruke, pozerá na strechu a hvízda na holubov): Čo ste…? Kde ste? Ani jednoho nevídať. Zaiste do poľa odleteli. (Zbadá Evu, zálubno na ňu pozerá.) Holubov tu niet. Iba jedna holubienka tu žalostí za svojím holúbkom, ktorého jej krutý nepriateľ zastrelil. (K Eve.) Evuška, zase plačeš?

EVA: Plač mi je priateľom a slza kamarátkou, odkedy viem, že Palko padol.

PETER: Pochopujem tvoj žiaľ aj ja cítim bôľ za svojím dobrým bratom, ale i zármutok musí mať svoje hranice, že by nebol škodným, ba hriešnym.

EVA: To hrozné povedomie, že sa už viac nenavráti, že ho už jakživ viac vidieť nebudeme, preráža mi srdce a otravujú dušu.

PETER: Musíš sa premáhať. Musíš zabudnúť minulosť a žiť prítomnosti. Sú ešte ľudia na svete, ktorým je tvoj život drahý. Je ešte človek, ktorý ťa práve tak miluje, ako ťa Palko miloval, ak nie viac…

EVA (krúti záporne hlavou): Nemyslím…

PETER: Uver, Evuška, ja prvý ti lásku Palkovú celou mierou nahradím, bo milujem ťa viac, ako svoj vlastný život. Dovoľ, žeby som ťa svojou nazývať mohol, buď mojou ženou, Evuška, a život bude nám rajom. (Obejme ju.)

EVA (vytrhne sa mu z objatia, vstane, s výčitkami premerá ho): Petre! — Čo sa ti robí? To som od teba nečakala.

PETER: Hneváš sa, Evuška?

EVA: Nehnevám, žiadosť, tvoju však splniť nemôžem.

PETER: Prečo, Evuška? Či preto, že som hrbatý? (Smutno.) Ach, viem, to je moje nešťastie!

EVA: Nie, nie, Peterko, tvoje dobré srdce a tvoja šľachetná duša zakryje úplne tvoju telesnú vadu. Ja ťa rada mám čo švagra, ba brata, ale tvojou ženou by som nevedela byť.

PETER: Prečo?

EVA: Sama neviem. Možno preto, že človek môže len raz v živote opravdive milovať.

PETER: Za Palka si predsa neišla z lásky.

EVA: To máš pravdu. Ja Palka nikdy nemilovala. Išla som zaň, lebo ma donútili. Ako mi vtedy bolo, nemôžem ti povedať. To úbohé srdce bôľom pukalo, bo koho milovalo, milovať nesmelo, a koho neľúbilo, s tým žiť muselo.

PETER: Keď si môjho brata nemilovala, pretože za ním toľko smútiš?

EVA: Preto, že si ho ctím. Ťažko som zvykala v dome vašom. Vaše bohatstvo stalo sa vrahom mojej lásky. Palko pochopil moje krušné postavenie a svojou dobrotou, svojou šľachetnosťou obľahčoval môj trápny osud. Časom zvykla som naň. Ctila som ho pre jeho dobrotu, statočnosť a ctiť chcem i jeho pamiatku.

PETER: Ucti jeho pamiatku tým, že staneš sa mojou ženou.

EVA: Nežiadaj to, Peterko, odo mňa. Uver, že manželstvo bez lásky je ťažké bremeno života.

PETER: Srdcu rozkazovať sa nedá. Považuj ma teda aspoň za brata, ktorý ti je celým srdcom oddaný, ktorý ti nikedy ublížiť nedá a v každej potrebe ti je hotový pomáhať. Sľub mi aspoň, Evuška, že mi budeš viac než švagrinou, že mi budeš úprimnou priateľkou, že mi budeš sestrou.

EVA: To ti sľubujem. (Podá mu ruku.)

PETER: Ďakujem ti. Už aj to mi postačí ku šťastiu.

EVA: Ty máš zlaté srdce! (Odíde do domu.)

Výstup 6.

Poluša, predošlý.

POLUŠA (s košom na ruke objaví sa v úzadí).

PETER (vraví do domu Eve): Boh mi svedkom, že ti budem tým najlepším bratom, bo do smrti neprestanem ťa, hoci len tajno, milovať. Láska moja k tebe, Evuška, bude mi hviezdou šťastia na púti môjho trápneho života.

POLUŠA: Tak, tak, Peterko, však máš na ňu prvé právo po bratovi. Máš, veru máš. Pochválen!

PETER (nahnevano): Sám čert ju dovliekol. Ešte dnes to bude celá dedina, vedieť.

POLUŠA: Tak, tak, Peterko maj sa smelo k tomu, už ti čas, bo čím kocúr starší, tým horší a lepšej od nej nenajdeš. Evka je k domu i k svetu, do roboty jako oheň, driečná čo oliva, a súca že každému do nóty trafí.

PETER: Čo trepete? Kam to cielite?

POLUŠA (gumne ho): Nerob sa svätým, aj ty psom oreš. Chcel by si líšku liškou honiť. Nuž či som neočula vaše šišimiši? Ahá, môj milý, už sme doma. Hoj, starú Polušu ty cez lávky neprevedieš.

PETER: Tak sa zdá, tetka, že na starosť z rozumu vyrastáte. Melete bez vody a na všetkom, čo tárate, je toľko pravdy, čo na žabe srsti.

POLUŠA: No—no—no—no! Já ti len toľko poviem, neodkladaj s časom, kuj železo, zakiaľ ti iný oheň nezaleje. Daj si pozor, bo máš vlka za košiarom, ten urobí ham a Evuška tam. (Odchádza.)

PETER (znepokojený): Tetka, Trpáčka, počkajte že!

POLUŠA (obzre sa): Čo chceš?

PETER: Kto je to za tým košiarom?

POLUŠA: Ten, kto ti Evku strežie. (Prihráža mu.) Daj si pozor, žeby ťa zo sedla nevyhodil. S Bohom! (Odíde.)

PETER (premýšľa): Nedá mi to pokoja. Musím sa dozvedieť, kto je to ten vlk, čo na Evušku čihá. Musím to z nej vytiahnúť. (Odíde za Polušou.)

Výstup 7.

Katka, Dorka.

KATKA: Ja-ja-jáj! budú mi to za hody toho roku, keď už všetkých poriadnych mládencov na vojnu pobrali.

DORKA: No veru, budú jako bál v Kocúrkove, keď už tu žiadneho súceho šuhaja nemáš.

KATKA: Tých pár výrastkov, ktorí sa tu mocú, to sa mi za tanečníkov — — —

DORKA: Do kapustného suda súci.

KATKA: Čo by ten vedel tancovať, keď sa ani dievčati do očú pozreť nevie.

DORKA: Čo ten ktorý vie, čo je dievča.

KATKA: Každého z nich by musela mamička za ruku pojať a k muzike doviesť.

DORKA: Nedávno som toho mlynárech cmuloňa do chrbta buchla a div sa mi nerozplakal. Keď som to kedy svojmu Ondríkovi urobila, ten mi to aj trikrát vrátil a mali sme smiech.

KATKA: No a môj Adam, keď som ho raz posotila, tak ma bičom po nohách vyškvŕkal, že som ho aj dva týždne spomínala. Ale teraz (vzdychne), ach škoda spomínať tie dobré, zlaté časy.

DORKA: Hej, tá vojna, tá nešťastná vojna!

KATKA: No, bodaj sa tomu tŕň do päty páral, kto kedysi vojnu vymyslel.

Koniec ukážky