epub producer © 2016 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Michaela Koláriková
30. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Alexandra Pavelková, 2016
Illustration © Bea Tomash, 2016
Cover © Jana Kollárová, 2016

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-67-2
mobi - ISBN: 978-80-89718-68-9
pdf - ISBN: 978-80-89718-69-6

Predslov

Jednou zo základných vlastností dobrej (nielen) fantastickej literatúry je schopnosť vyvolať v človeku nepokoj. Ten pocit, keď sa začnete hniezdiť na stoličke, škrabať sa po tvári, všelijako hýbať prstami. Neviete prečo. Neviete to defi novať, ale niekde je niečo, čo ten pocit vyvoláva.

Autori ho dosahujú rôznym spôsobom − a využívajú na rôzne účely. Často znamená predohru k niečomu väčšiemu − láske, smrti, utrpeniu. Občas, a to je práve prípad tejto zbierky, je nepokoj výsledným efektom, ktorý chcel autor dosiahnuť. Ak uspel, knihu a ten pocit si dlho zapamätáme.

Alexandra Pavelková v nás vyvoláva nepokoj myšlienkami aj formou svojich poviedok. Kladie otázky, ktoré sa vám usadia v hlave a vŕtajú a vŕtajú: Čo sa s človekom deje, keď spí? Čo všetko vidia malé deti a my nie? Koľko cudzích civilizácií medzi nami prehliadame? Čo by sa stalo, keby sa lokálpatriotizmus vyostril na maximálnu mieru? Nechali by sme vlastné dieťa umrieť, keby mu nebolo pomoci? Na ktorú stranu by sme sa postavili, keby nás vychovala iná, oveľa pokročilejšia civilizácia, pri jej vojenskom konfl ikte so Zemou? Čo je realita, virtualita a čo sen? (V čase napísania poviedky, ktorá túto otázku kladie, bol fi lmový Matrix možno ešte len v pláne).

Sugestívnosť poviedok a trvanie „nepokoja v hlave“ umocňuje ich spracovanie. Poviedky sú − na rozdiel od dlhých fantasy príbehov, ktorými je Alexandra známa − písané so sparťanskou šetrnosťou. Ťažko budete hľadať slovo navyše, aj tá najdlhšia poviedka krásne „odsýpa“. Napriek tomu vás výberom správnych detailov autorka vtiahne do deja tak, že sa vám z neho nechce odísť. Dnes nie veľmi populárne slovenské prostredie, v ktorom sa odohráva väčšina textov, vyvažujú moderné triky, akým je napríklad nedopovedanie príbehu. Vyvolávanie nepokoja pritom stojí na základoch, tvorených stopercentnou znalosťou problematiky − a tak sú príbehy z nemocnice či škôlky ešte oveľa silnejšie.

A nemôžu byť iné. Nedá sa mi nebyť trocha osobným. Sašu, ako ju v slovenskej sci-fi komunite odnepamäti voláme, poznám iba v úlohe silnej osobnosti. Vybojovávala slovenským autorkám miesto v čase, keď ženský prvok v našej fantastike takmer úplne chýbal a písali sa hlavne drsné či fi lozofi cké príbehy. Nebála sa koncom deväťdesiatych rokov nastúpiť na loď jedného z prvých súkromných vydavateľstiev, ktoré u nás fantastiku programovo vydávali (vydala tam svoj prvý román a spolupracovala na prvej fantasy ságe našich autorov v slovenskom jazyku). Vytvorila workshop, ktorý v tom čase vychoval nejednu nádej. A tak by som mohol pokračovať dlho.

Ale poviedky na vás čakajú.

Na záver jedno odporúčanie od človeka, čo už nielen prečítal množstvo poviedkových zbierok a antológií, ale zopár ich aj zostavil. Nie iba život, ale aj zbierka poviedok je ako bonboniéra.

A to nie len tým, že nikdy neviete, na akú poviedku narazíte, ale najmä preto, že sa neoplatí konzumovať naraz veľké porcie. Jednak hrozí pomiešanie chutí, no najmä − neužijete si chuť každej sladkostičky dostatočne, nestihnú sa prejaviť všetky ingrediencie skryté hlbšie pod čokoládovou polevou. Takže moja rada znie: papať po kúskoch a dlho si nechať na jazyku rozplývať chuť.

Martin Králik

„Zápis histórie je v podstate len proces odvádzania pozornosti. Väčšina historických rozprávaní odvádza pozornosť od tajných vplyvov v pozadí zaznamenaných udalostí.“

F. Herbert

1. časť
BOLI MEDZI NAMI

Anjeli medzi nami

„Kurva, nejde to! Ten má kosti z duralu!“

„Z dru-duralu! Ha, ha!“

Všetci už mali niečo šľahnuté. Cvoki si otrel spotenú tvár a šmaril hasičskú sekeru do kúta. „Podaj kanister! Ešte mu dáme šancu. Spravíme z neho človeka!“

„Čo-človeka, človeka...“ začkal ten, čo už tripoval príliš ďaleko a Cvokiho slová k nemu doliehali len sporadicky.

„Držte ho lepšie! Nech nerozlievam zbytočne...“

Obradnú sálu naplnila vôňa benzínu. Spotené hlavy sa na okamih zaleskli vo svetle zápalky. Mohutné „Baf!“ trvalo tiež len okamih a väčšina z nich stihla odskočiť.

„Kurva, ešte dobre, že nemám vlasy!“

„Anjeli, go home!“ pravdepodobne zajačal ten najviac stripovaný. Pre malátny jazyk a ten krik, ktorý išiel vyraziť vitrážové okenné tabule, mu nebolo rozumieť.

No ostatní ho pochopili.

„Anjeli, go home!“

Odvtedy prešli roky, ale stále sa k tomu vraciam. Musím. Nebudeš mi veriť, ale naozaj som ten randál z kalvárie nepočul. Naši sa mali vrátiť až v nedeľu, prehrávač reval na plné gule I am Firestarter. Ič, ní, san, jon, go! Vtedy mi na tom veľmi záležalo. Neuveríš, bol som najmenší chalan v triede a s tým priezviskom som si užil vyše hlavy. Ade to nevadilo, ani druhým babám.

Všetkým sa rátalo, že nečumím do monitora ani sa nevláčim so skínmi, namiesto toho trénujem a kopem dva metre desať. Lenže druhá vec, na ktorej mi záležalo, bola Ada. Kvôli nej som chcel vyzerať ako Van Damme alebo Lundgren,
alebo, do riti, mať aspoň takú techniku a desatinu prestíže ako Higaonna.

Firestarter. Ič, ní, san, jon, go! Uhýbal som, blokoval, udieral a kopal pred zrkadlom vo svojej izbe – nábytok poodťahovaný k stenám, koberce zrolované. Pot zo mňa tiekol. Album sa otočil tretíkrát. Jazyk sa mi lepil na podnebie a hrdlo bolelo od bohatierskeho Kiaj! pri poslednej Saife. Imidž je nanič, vravelo sa vtedy, tak som počúvol a šiel som do kuchyne. V chladničke len minerálka. Studenou vodou som si naposledy oparil hrdlo, keď som mal deväť, preto som sa oprel o kredenc, rozvážne uchlipkával a špekuloval, či sa odvážim pozvať Adu domov. Jej blonďavý úsmev a nebové oči... Aspoň zajtra, mali by sme pre seba celý deň a možno by, bože, aký som bol vtedy hanblivý, zostala aj na noc.

Firestarter, dunelo z mojej izby a znova ma zaplavil ten ohromný pocit slobody – človek môže reprákmi rozbiť barák. Keď som položil pohár na kredenc, zvonil od toho rámusu.

Na prahu mojej izby svietila tmavá kvapka. Namočil som do nej ukazovák. Túto farbu poznám, hneď som sa otočil k zrkadlu, čo som si zasa rozbil. Nezbadal som ale nič. Nádych, ič, ní, san, jon, go! Nebudem si s tým zaťažovať hlavu. Lenže pri otočke periférne videnie zachytilo niečo, čo sem nepatrilo. Najprv mi do krku vyskočilo srdce, potom ho dobehol hnev. Ja debil som zabudol zamknúť.

„Vylez!“

Neznášal som susedove decká, vždy ma očumovali. Jedno kliknutie, Firestarter stíchol v polovičke revu. Kľakol som si.

„Tak vylez, kým ti pekne hovorím. Kto ti dovolil vojsť?“

Hľadel na mňa pomedzi čipky na obruse, ktorý ma mama nútila držať si na stole. Veľké oči, trochu šikmé, vystrašene trčali z opálenej tváre. Prsty na dlážke priveľké na susedovho fagana. Pod dlaňami sa mu zbierali kalúžky krvi. Okamžitý reﬂex – siahol som na policu.

„Vylez odtiaľ!“ Efektné cvaknutie čepele, ruka namierená proti votrelcovi.

Oči sa ani nehli, len strach v nich sa prehĺbil.

„Nerozumieš po slovensky?!“ Naberal som na odvahe a zamával vyskakovačkou pred jeho tvárou. V hlave mi zúrivo vírili myšlienky – zavolajpolíciu – alektoviekedyprídu – ukážmužesichlap... Bleskovým ťahom som strhol obrus zo stola.

Mykol sa a spod dosky sa vytiahlo ďalšie plece. Až keď som ho uvidel, uvedomil som si zápach zhoreniny, aj to, že to žiadne plece nie je. Vydesilo ma to. Tento asi sotva vie po slovensky, uvedomil som si v úžase. Chvel sa – nielen preto, lebo bol nahý – bál sa viac ako ja. Nebudeš mi veriť, zahanbil som sa. Zacvakol som čepeľ dnu a posunul nôž po dlážke k nemu v geste všetkých mierových vyslancov. Hlavne tých pochovaných.

Pozrel na vyskakovačku pomedzi mokré čierne vlasy. Pohol prstami – ani som nedýchal – a nôž docestoval zasa ku mne. S úľavou som ho vrátil na policu.

„Nemusíš sa tam krčiť. Počkaj, pomôžem ti. Nééé-neboj sa. Nehýb sa! Najprv nadvihnem stolík a potom vylezieš.“

Bože, bol taký vysoký, svalnatý, všade, rozumieš, teda aspoň oproti mne. Doteraz nepochopím, ako sa mohol zmestiť pod konferenčák. Od prvého pohľadu mi prišlo nevoľno, nielen kvôli všetkej tej krvi, ale on sa vystrel celý, chápeš. Možno som sa sekundu utešoval, že je to nejaký trik, ale v skutočnosti som vedel, že je to tak, ako vidím.

Odvtedy nejem kurence. V obchode sa nedívam smerom k mraziacemu boxu. Vždy mi to pripomenie pahýle, ktoré ležali rozprestreté na mojej drahej drevenej dlážke. Hlboké rany, spálená koža. Ktosi sa mu ich pokúšal odmontovať pílkou či dlátom. Slabo sa pohybovali, usiloval sa zložiť si ich. Dnes Ade nezavolám.

„Nehýb s nimi, musí ťa to bolieť!“

Rozum mi vravel, že mi nerozumie, ale hovoril aj iné veci. Telefón, policajti, záchranka. Ale keď máš sedemnásť, väčšinou rozum nepočúvaš.

Urobil som niečo iné.

„Neboj sa, to je moja posteľ.“ Možno tie prikrývky do nedele vyperiem.

Bol ťažký, ale ja som bol trénovaný. Keď som sa už raz rozhodol, začal som kmitať. V maminej lekárničke som sa vyznal – pri karate sa mi každú chvíľu niečo prihodilo. Účinky ľubovníkového oleja som spoznal rok predtým v Španielsku po dvoch dňoch frajerského opaľovania sa bez UV faktora. Diery v dlaniach som mu vyčistil peroxidom a jódom a natrel antibiotickou masťou. Celkom zručne som ich obviazal, ale krv stále presakovala.

Krídla vyzerali strašne. Nevedel som, či nemá polámané kosti, ktoré určite nenájdeš v príručke anatómie. Potrhané svaly som pozliepal dokopy, ja viem, že som to mal zašiť, ale kto by si trúfal? Len som ich pevne zaviazal. Ver mi, necítil som sa najlepšie. Všetko to bolo málo, mal som zavolať pohotovosť. Ale ako som mohol? Presne som si dokázal predstaviť ten cirkus. A on sa ešte stále triasol, visel na mne tými svojimi hnedými očami ako horolezec na tenkom lane.

„Len pokoj, hneď sa vrátim. Idem po ďalšie obväzy.“

Kým som bol hotový, vonku už dávno trčala tma. Stále som mu čosi rozprával – chcel som ho upokojiť a pravdupovediac, bál som sa ticha, pretože on ani nepípol. Potil sa, chvel sa, hoci bol horúci, ale skade som mohol vedieť, akú má mať normálnu telesnú teplotu? Dal som mu minerálku, trocha si upil a nespúšťal zo mňa zrak. Chvíľami sa mi zdalo, že surfuje po zadnej stene mojej lebky. Nakoniec ma to dohrialo. Priniesol som si karimatku, zhasol som svetlo, zapol prehrávač a pustil tam niečo utišujúce.

Čumeli sme na seba pri svetle graﬁckého equalizéra, on s nosom zarytým v mojom vankúši, ja v Budhovom sede na karimatke. Teraz, keď ležal v mojej posteli, sa mi zdal o čosi menší, krehkejší. Čo budem robiť, ak sa to do nedele nevyrieši? Mal som predsa len zavolať záchranku.

„Volám sa Slavo. Mravec.“

Siddhartha. Nevolať záchranku.

Skoro som zinfarktoval, môžeš mi veriť. Už len to, že sa mi toto zjavenie objavilo znenazdajky v izbe, stačilo na cvokáreň. Ale keď má človek sedemnásť, je akýsi odolnejší.

„Tak predsa rozumieš po slovensky?“

Nerozumieš po slovensky. Rozumieš ty bojíš, robíš, pomáhaš. Nevolať políciu.

Jasné že nehovoril, zuby mal zaťaté do spodnej pery, len jedno jeho medové oko na mňa svietilo z môjho vankúša.

„Potrebuješ niečo? Lieky, niekam zavolať alebo niečo také...“

Potrebuješ ty. Len ty.

Chytil som ho za ruku. Krv mu už prestala tiecť, teraz nevyzeral tak strašne. Popálená koža sa mu pod ľubovníkovým olejom pokryla chrastami, vlasy vyschli na hnedo.

„Mal by si sa pokúsiť zaspať. Zajtra to nejako doriešime,“ vyslovil som nahlas to, čo som sám sebe hovoril už dobrú hodinu.

Pokúsiť zaspať. Doriešime...

Nerozoznal som, či to bola otázka alebo odpoveď. Cítil som sa strašne unavený. Netuším, kedy doznel posledný záchvev gitary v Outside the Wall. O pätnásť minút zhasol aj displej. V reproduktoroch ticho cvaklo, ale ani to som už nepočul.

Ráno som bol ako dolámaný, vieš si predstaviť. Krk ako z jedného kusa dreva, nedajbože otočiť hlavu dopredu. Ale keď sa mi to podarilo, rýchlo som vyskočil.

„Siddhartha?“

Zakrytý po lopatky, ale pod paplónom ho bolo bezpochyby menej. Krídla rozprestreté na mojom paplóne sa cez noc pokryli jemným bielym páperím. Svetlé vlasy sa rozhrnuli a na mňa sa zadívalo oko farby španielskeho mora.

„Siddhartha?“

Slavo.

Načiahla ku mne ruku. Obväz, uviazaný príliš voľne na takú útlu dlaň, cupol na dlážku. Prichytil som sa, ako zízam tam, kde sa jej paplón zviezol nižšie.

„Ob-obviažem ti to ešte raz.

Nepotrebujem obväz. Len ty.

Dotkla sa môjho ramena a uvidel som, že rana na dlani sa jej cez noc zacelila.

„Máš ohromnú regeneračnú schopnosť,“ precedil som pomedzi zuby somarinu, hoci som v skutočnosti myslel celkom iné schopnosti.

Ty máš. Bojíš, chceš, pomáhaš. Potrebujem ty.

Namáhavo sa zdvihla a trochu sa pootočila, aby si našla výhodnejšiu polohu. Myslím, že mi vtedy ovisla sánka, ale nebol som schopný vnímať ešte aj takéto veci. Mal som jej plné oči, plnú hlavu, nevidel som nič, len tú krásu a nehu, bezmocnosť spojenú so silou, čo z nej vyžarovala. Odvtedy verím v lásku na prvý pohľad.

Roztiahla krídla, nezvučne sykla od bolesti a pomaly si znova ľahla na brucho.

Ešte trocha času. Potrebujem ty.

Bol by som tam pri nej sedel do nekonečna. Nepamätám sa, či som sa bol najesť. Možno som sa bol opláchnuť, lebo som si pripadal taký špinavý a nedokonalý. Viem, že som ju držal za ruku a cítil, ako sa jej pod mojou dlaňou zaceľujú rany, miznú jazvy. Pozoroval som, ako sa jemné páperie na jej krídlach mení na biele letky s nádhernou štruktúrou. Večer prišiel neuveriteľne rýchlo.

Slavo. Je čas. Pomôžeš?

Samozrejme, že som prikývol. Kto by odmietol? Našiel som pre ňu mamine šaty a hoci jej boli aspoň o tri čísla väčšie, neuveriteľne jej sadli. Bol som ako očarovaný, dobreže som sa nevznášal pol metra nad zemou. Šok prišiel, až keď mi vysvetlila, kam ideme.

„Ale tam sa schádzajú feťáci! Skíni, rozumieš, veď to sú tí, čo ti ublížili!“ došlo mi, až keď som to povedal.

Ublížili, lebo nik nepomôžeš. Teraz ty.

Moje natrénované bloky, kopy a údery. Ako Van Damme, ako Lundgren. Ale toto nie je ﬁlm. „Ja proti nim nič nedokážem! Je ich priveľa!“

Odvtedy som už nikdy nevidel nádhernejší úsmev.

Nepotrebujem bloky, kopy, údery. Potrebujem ty.

„Ale načo za nimi chceš ísť? Sú zlí!“

Žiadne myšlienky, žiadne slová, len jej oči na mňa zahviezdili a pochopil som. Dobrota je chytľavá a možno aj neporaziteľná, pokiaľ sa nájde aspoň jeden, kto ju nasleduje.

Hanbil som sa, že našľapujem tak ticho, ako keby som sa bál. Kalvária stála na vŕšku za naším domom, nebolo to ďaleko a ja som túžil, aby sme tam nikdy nedošli, aby Siddharthina ruka v mojej dlani hriala naveky.

V dome smútku sa slabo svietilo. Namastené pánty ani nevrzli, takže chvíľu trvalo, kým si nás všimli.

„Aha, Mravec! A s čajou!“

Cvoki sa otočil a jeho tvár na červeno ožiarila cigareta. „To nie je čaja. To je ďalší! Mravec, koho si nám to priviedol?“

„A-anjela.“

„Anjeli go home!“ zajačal ten, ktorého som nepoznal a ktorý už tripoval poriadne ďaleko.

Pustil som Siddharthinu dlaň. Nechcel som, pochop, naozaj som to nechcel, ale moje nohy sa samé otočili a bežali po štrku, po drevených schodíkoch, po asfalte. Roztrasený kľúč do zámky, tretí pokus, dvere sa zaplesli a tentoraz som za sebou naozaj zamkol. Zavrel som sa do svojej izby, stiahol rolety, naslepo klikol diaľkovým a keď na stenách zavibrovali reproduktory, zosunul som sa na zem.

Firestarter! I am ﬁrestarter! Kľačal som schúlený do seba, slzy mi putovali z očí po nose, na špičke sa formovali do veľkých kvapiek a cupkali na moju drahú drevenú dlážku. Prisahal som si, že nevstanem, kým tá mláka neuschne. Keď má človek sedemnásť, dáva si aj iné sľuby.

Ada sa o tom nikdy nedozvedela. Hoci ma už dávno prestala obdivovať, nosím domov slušné peniaze a za tie roky sme si zvykli. Nevie, že ju zakaždým podvádzam. Život nie je ľahký a ja som len človek.

Vždy keď som s ňou, zatváram oči a vidím Siddharthu.

Verím, že sa zachránila. A verím, že neubližujem ani jednej z nich. Pochop. Aj Siddhartha ma určite pochopila.

Je predsa anjel.

Poviedka Anjeli medzi nami bola napísaná v roku 1999. Získala 3. miesto v súťaži Cena Gustáva Reussa 1999 a zároveň aj Cenu mesta Revúcej – cenu čitateľov udeľovanú popri tejto istej súťaži. O rok neskôr dosiahla ﬁnálové umiestnenie v súťaži Poviedka 2000. Prvýkrát vyšla v zborníku súťažných poviedok CGR Krutohlav ´99. Neskôr vyšla v zborníku Poviedka 2000, v časopise Kométa 2/2000 a v roku 2003 vyšla v poľskom preklade v časopise Fahrenheit 2/2003. V zbierke Medzi nami poviedka vychádza v upravenej podobe.

Daidalov pád

1.

Krajina za oknom ubieha otravne pomaly. Môj výhľad na lesnatý terén pravidelne prerušujú čiarky elektrického vedenia. Znervózňuje ma to. Pozriem na hodinky – ešte zhruba hodinu a desať minút, kým budem na mieste. Pán, ktorý predtým so mnou zdieľal kupé, vystúpil na predchádzajúcej stanici. Pohodlne si teda vyložím nohy na protiľahlé sedadlo a pokúšam sa zadriemať. Bez úspechu.

Donedávna som si myslel, že ma už nič nedokáže vyviesť z rovnováhy. Vlastne som posledné roky len vegetoval. Ale človek sa naozaj nemôže na nič spoliehať. Ani na vlastnú ľahostajnosť.

„Cestovné lístky, prosím.“

Strhávam nohy k sebe a s previnilým úsmevom šmátram po vreckách. Podávam už dvakrát kontrolovaný kúsok kartónu sprievodcovi. Nos sa mu leskne ešte viac ako naposledy. Vyzerá to tak, že som v tomto vagóne jediný cestujúci. Asi mu robí radosť, že môže z času načas prísť a pozrieť si môj ohmataný lístok.

Konečne vypadol. Otváram okno. Okoloidúcemu vzduchu sa rýchlo podarí vytiahnuť z kupé zápach borovičky, cigariet a prepoteného tielka. Chvíľu si nechávam ovievať tvár čerstvým vetríkom. Blíži sa stanica. Neďaleko trate sa zabeleli múry kravínov, preto nechávam okno vybehnúť hore.

Vlak zastavuje na obligátnu minútu. Pozorujem všetkých päť cestujúcich, ktorí majú záujem vydať sa na milosť tomuto slimačiemu spoju. Babka v hrubom kabáte kedysi fialovej farby, dvaja puberťáci v depeche štýle s revúcim prehrávačom, postarší pán s batohom a turistickou palicou a ďalší železničiar. Dupocú po chodbe, nazerajú do môjho kupé a ja bojujem s nutkaním pozvať niekoho dnu. Aj tí chlapci v čiernych bundách s ich hlučnou muzikou by mi boli milší ako samota. Zúfalo sugerujem starému pánovi potrebu prisadnúť si. Staviam na jeho dobrý odhad a solidaritu osamelých turistov. Nezabralo. Možno sa na túru ešte len chystá. Ešte nemá dojmy, o ktoré by sa musel s niekým deliť.

Vlak sa znovu pohýna a monotónny klepot koľajníc odmeriava čas. Koľkokrát musí klepnúť koľajnica, kým človek dôjde do cieľa? Koľkokrát musia človeka kopnúť, kým dôjde do cieľa? Koľkokrát si musí spáliť krídla?

Na krídla by mal mať každý právo.

Koncom leta, ak dožijem, budem mať tridsaťšesť. Polovička môjho bytia je preč, a nič za mnou nevidno. Celý život len sťahovanie sa z miesta na miesto a nikde po mne neostal hlbší vryp. Ani v mojej bývalej žene. Pár mesiacov manželstva nenechalo na žiadnom z nás nijaké následky.

Hádam len nejasný pocit zlyhania.

Moje ďalšie preloženie ma neprekvapilo. Rozvedený bez záväzkov, bez ambícií a zvláštnych nárokov, človek, ktorého nič nerozhádže a všade si nájde priateľov. Ideálny typ na plátanie dier. Tak šup s ním tam, kde práve treba. Veď je to len na pár mesiacov. Potom, ak budete mať záujem o trvalejšie miesto, ono sa to vybaví, pán Balko. Ale veď vám to takto vlastne vyhovuje, nie?

Vyhovuje. Vždy mi to vyhovovalo. Nepotrebujem si budovať kariéru na veľkej klinike. Zakaždým, keď si po pár mesiacoch niektorá sestrička, učiteľka či ekonómka začala robiť na mňa priveľké nároky, prišlo spásne preloženie. A potom – prepáč, srdiečko, však to poznáš. Napíšem ti, len čo sa tam trochu zabývam.

Aká smola, že nerád píšem. Nakoniec to každá pochopí, veď ja si vždy vyberám také – chápavé. Nie som typ na celý život.

Pozriem do zrkadielka zaveseného nad mojou hlavou. Drží už len na dvoch nitoch a ani tie nevyzerajú nejako zvlášť dôveryhodne. Popolavohnedé kučeravé vlasy, o odtieň svetlejšie fúzy. Určite mi v poslednom čase pribudla kopa bielych vlasov na sluchách. Sivomodré oči hlboko v hlave, nad koreňom nosa ryha ako bodnutie dlátom... Už dávno sú preč časy, keď som pri striku oblboval pekné medičky: „Predstav si, zlato, ráno som vstal, podišiel som k zrkadlu a vtom som vykríkol od strachu. Oproti mne chlap ako hora, samý sval a šľacha. A potom som sa tresol po čele. Veď to som predsa ja!“ Nasleduje obdivný smiech dievčaťa.

Zaškerím sa na toho blbca v zrkadle, aby bolo vidno širokú medzeru medzi prednými zubami. Tak dosť. Znova si sadám, opieram sa a nechávam sa unášať rytmom koľajníc.

2.

V Polomke som vyfasoval postaršiu ambulanciu s postarším vybavením a postaršou sestričkou. Keď som ju uvidel, hneď mi bolo jasné, o čom sa asi budeme spolu zhovárať. Uhádol som. Po desiatich minútach spoločnej práce začala o „chudákovi starom pánovi doktorovi“, ktorý tu bol hneď po farárovi najuznávanejším človekom, no po treťom infarkte sa už nemôže vrátiť do práce.

V priebehu týždňa si ma prišli oťukať všetci dôchodcovia, hypochondri a slobodné matky. Zistil som, že Polomka nie je až také malé mesto. Našťastie. Okrem troch krčiem je tu aj kino, škola, dokonca štyri triedy osobitnej, všešportový štadión a nádherný čerešňový sad.

Vedel som, že sa tu dlho nezdržím, nuž hup rovno na pacientov. Dokonca aj sestrička, priezviskom Málková, sa dala oklamať mojím zdaním serióznosti. (Volajte ma Anna.) S korpulentnou sivovlasou ženou, ktorú už máločo v živote prekvapí, budem určite dobre vychádzať.

Všetko šlo príliš hladko. Zabýval som sa, zoznámil s ľuďmi a nič nenaznačovalo nadchádzajúce udalosti. Prečo sa človek nechá ukolísať nádejou, že ak za svoje činy nemusel platiť doteraz, nebude musieť platiť nikdy?

Moja duševná rovnováha zakolísala v to utorkové popoludnie, keď sestra zavolala ďalšieho pacienta.

„Dobrý deň.“ Najprv vošiel zachrípnutý chlapčenský hlas a až po chvíli jeho majiteľ. Osem- či deväťročný mládenec podišiel k môjmu stolu.

„No nazdar. Čo ti chýba?“

„Bolí ma hrdlo a kašlem.“

Na potvrdenie ukážkovo zachrchľal, až vo mne vzbudil podozrenie. Nechce si náhodou začať užívať prázdniny už v polovici júna? Veď vonku sa predsa dejú oveľa dôležitejšie veci ako v škole...

„A to si prišiel sám?“

„Nie,“ zavrtel hlavou. „Mama ma čaká vonku.“ Tuho zažmurkal očami, ako to deti robievajú, keď chcú zdôrazniť dôveryhodnosť svojich slov.

„No dobre. Sestrička, odmeriame mladému pánovi teplotu.

A ty sa zatiaľ posaď.“

Prezrel som ho, postrašil fonendoskopom a skonštatoval virózu.

„Nuž, musím ťa sklamať. Ak chceš prázdniny začať tak, ako sa patrí, musíš si teraz pár dní poležať. Napíšem ti lieky, budeš sa napájať čajom a potiť sa pod perinou. Súhlasíš?“

Znechutene sa zaškľabil, ale pokrčil plecami. Začal som vypisovať zdravotný záznam. Aha, menovec. Požiadal som sestričku, aby zavolala chlapcovu mamu, a načiahol som sa po prázdny recept.

„Pani Spodniaková, poďte dnu.“

Vošla. Zdvihol som hlavu. Pekná, štíhla blondínka s tmavými kruhmi okolo nebových očí. „Dobrý deň. Ahoj, Peter.“

A už sme doma. Známa. Prvé mi blyslo hlavou, aby bola, preboha, šťastne vydatá. Vzápätí som sa za to zahanbil, čo ma prekvapilo.

„A-ahoj...“ Nevedel som si rýchle spomenúť. „Ahoj, Marika!“

Usmiala sa. Hurá, trafil som. „Už som ťa sto rokov nevidel.“ Mohlo mi prísť na um ešte niečo banálnejšie?

„Veď ja teba tiež,“ povedala a chabo sa usmiala.

„Odkedy tu bývaš?“ začal som útokom.

Čelom jej preletel mrak. „Odkedy som sa vydala.“

Vydýchol som si. Kým našla odpoveď, v hlave som zúrivo naháňal spomienky. Koľko je to už rokov? Desať? Pracoval som vtedy niekde na juhu a ona prišla domov na prázdniny. Marí sa mi, že chodila na pedagogickú fakultu, mala pred posledným ročníkom. Prísne vychované dievča z dediny, vystrelené do veľkého mesta. Mesiac sme sa vodili za ručičky. Po všetkých tých dievčatách, ktoré sa človeku hneď pchajú do postele, to bola príjemná zmena. Taká tichá, uzavretá. Mala komplex z toho, že je ešte panna. Po pár týždňoch som ju z toho komplexu vyliečil. Bola to naozaj veľká láska. Lenže ja som sa tesne predtým rozviedol a nemal som chuť zasa sa do niečoho za pliesť. Našťastie ma koncom leta preložili a ona sa mi už neozvala.

„A kedy si sa vydala?“

Za mojím chrbtom sestrička hlučne plieskala s fasciklami. Tváril som sa, že ju nepočujem a neviem, koľko je už hodín.

„Tej jesene, ako si odišiel.“

Aha ho, ženy. Dlho nesmútila.

Prihladila si neposlušné vlasy. Chytila syna za ruku a začala cúvať k dverám, hodiac ospravedlňujúci pohľad smerom k sestričke. „Vidím, že máš veľa práce. Príď niekedy večer k nám, ak nemáš iný program. Bývam hneď vedľa školy, tam, kde učím,“ dodala rýchlo a spätkovala von.

„Dobre, prídem. Ahoj.“

Hneď som si začal nadávať za svoj sľub. Čo na tom, už je načase trocha sa rozkývať. Obrátil som sa k sestričke: „Viete, čo je čudné, Anna? Už máme utorok a ešte tu tento týždeň nebola pani Kalamárová. Zavolajte ďalšieho pacienta a potom sa najeme.“

Sestra nazrela do čakárne a obrátila sa ku mne s roztomilým úsmevom. „Na rade je pani Kalamárová. Prajete si ju pred obedom alebo po ňom?“

3.

Dom Spodniakovcov som našiel ľahko. Stál naozaj neďaleko školy. Nový, bielo-hnedý palác prerobený zo starého gazdovského domu. Nízky plôtik, biely múrik nadrobený latkami orechovej farby. Vpredu anglický trávnik, z ktorého kde-tu trčali mladé čínske borievky, tuje a cyprušteky. Zazvonil som pri tmavohnedých dverách a vnútri sa rozliala klingajúca melódia.

„Vitaj u nás.“ Marika si náhlivo utierala ruky do zástery. „Poď ďalej, práve som skončila. Potom, keď sa zotmie, skočím ešte zavrieť sliepky.“

Usadila ma do obývačky. Krásny, štýlový nábytok z tmavého dreva, vysoký koberec a veľa krištáľu. Už na prvý pohľad sa táto izba málo používa.

„Spravím ti kávu alebo čaj? Alebo radšej niečo ostré?“

„Nerob si starosti, ak nechceš, aby som sa cítil nepríjemne.“

„Tak ťa ponúknem koláčom. Ešte je teplý.“

Odbehla. V rohu stál televízor, pod ním tuner. Diaľkové ovládanie som našiel pod množstvom časopisov. Chvíľu som prehadzoval kanály, kým som našiel nejaký pesničkový program. Nechal som ho bežať.

Vrátila sa s podnosom plným zákuskov. „Ponúkni sa.“

„Dobre, ale aj ty si konečne sadni.“

Trochu sa strhla a usadila sa na gauč oproti mne.

„Kde je tvoj manžel?“

Pozrela na hodiny visiace na stene. „Šiel pomôcť kamarátovi. Každú chvíľu by mal prísť. Vieš, robí mechanika na majetku, je veľmi šikovný. Aj tento dom postavil takmer sám.“

„To sa musel nadrieť.“

Pozoroval som ju a snažil sa cítiť nesvoj. Stále si zachovala bývalú krásu, veď je napokon ešte mladá. Tmavé tiene pod očami jej dodávali pikantný, trochu tragický výraz, ktorý predtým nemala. Ustavične som si musel pripomínať, koľko má teraz rokov. Napriek svojmu pôvabu mi pripadala oveľa staršia. Zásteru si zložila dolu, asi kým sa zdržiavala v kuchyni. Fialová blúzka jej pristala k zelenkavým očiam a svetloplavým vlasom. Dočerta, stále je ešte príťažlivá, tým zvláštnym spôsobom ešte príťažlivejšia ako predtým. Svižná postava, nepribrala ani deko. Pod blúzkou sa črtajú nebezpečne príjemné tvary.

V hlave sa mi rozoznel poplašný zvonček. Pozor, mohlo by sa to skomplikovať. Stálo by to za to? Ktovie?

„A čo malý Peter, už mu je lepšie?“ opýtal som sa nahlas, aby som zahnal príjemné predstavy, ktoré mi začali víriť v hlave pri pohľade na ňu.

„Ach, ten našťastie leží v posteli. Celé dni je niekde vonku, stále mu dohováram. A potom niečo nachytá a je to.“

„Neboj sa, z toho vyrastie.“

Kdesi v dome buchli dvere. Marika vyskočila. „To je Štefan. Ostaň sedieť, zober si ešte koláč. Idem mu dať večeru a hneď sa vrátim.“

Hľadel som do tácky, hrýzol tvarohové rezy a rozmýšľal, na čo som sem prišiel. Z kuchyne doliehali hlasy. Dominoval pevný mužský barytón. Možno preto, že Marika rozpráva veľmi ticho. Zaujímavé, lebo ako učiteľka by mala mať svoj pracovný nástroj vycibrený dosť. Ale možno práve preto rozpráva potichu, lebo sa nakričí v škole.

Znova som sa začal hrať s televíznym ovládačom, keď ma vyrušili ťažké kroky.

„Pekne vítam, pán doktor.“

Vysoký robustný chlap sa hrnul rovno na mňa. Vyskočil som.

Zdrapil moju pravicu a srdečne ju potriasol. „Spodniak.“

„Balko. Teší ma.“

Vyslobodil som si ruku, ale veľmi som si nepomohol. Dvakrát ma pobúchal po pleci, až ma prehlo, a bodro povedal: „Celkom fajn chlap, na doktora. Žiadne fifi pierko. Koľko vám vynáša doktorina? Keby vás dakedy vyliali, beriem vás do partie, čo? Murovať by ste sa naučili raz-dva, veď ste hlava študovaná.“

Hodil sa na gauč a ruky zložil na stôl. „A čože len takto, nasucho? Mariena, dones voľačo, nech si pána doktora uctíme.“

Marikina štíhla postava sa nehlučne mihla k baru. Na moje protesty hlava rodiny len mávla rukou. Žena nám predložila štamperlíky a naliala zo starodávnej fľašky.

„Poctivá domáca slivovica. Na zdravie!“

Dal som si pozor, aby mi nevyrazil pohárik z ruky, a oblizol som. Dobrá. Prázdny pohár som položil na stôl a vzápätí bol opäť plný.

„Marika, veď to nepreháňaj.“

Spodniak buchol dlaňou po stole. „Tá vám neublíži. Deväť razy prepálená. Takže vy poznáte moju ženu ešte zo školy.“

Zaodŕhal som. „Tak nejako. Tuším som ju naposledy videl krátko pred vašou svadbou. Ako to bolo, Marika?“

Držala svoj pohárik v dlani, ešte z neho neodpila. Pozrela sa na svojho muža a potom sa na mňa usmiala. „No, vzali sme sa na jeseň. Štefan vtedy prišiel na výpomoc do nášho družstva a tak sme sa zoznámili, však, Štefan?“

Pokýval hlavou a nepríjemne si ma premeriaval.

„Potom sme sa presťahovali sem. Začiatkom leta sa narodil Peťko, ale muž mi veľmi pomáhal, aj jeho rodičia. Štefanovi sa páčilo, že jeho žena bude učiteľka, však? Tak sa mi podarilo napísať diplomovku a dokončiť školu. Po materskej som nastúpila na tunajšej zéeške. Učím prvákov až štvrtákov. Práve teraz mám prvú triedu.“

Pokým rozprávala, celý čas mi vŕtalo v hlave, čo videla nežná a tichá dievčina na tomto hromotĺkovi. V pleciach je taký široký, že je ho lepšie preskočiť ako obísť. Masívna čeľusť, vodovomodré oči s vystupujúcimi spodnými viečkami – ako sliepka –, riedke obočie. Nad nízkym čelom sa ježili svetloryšavé kučery. Nikdy som nevedel pochopiť ženský vkus.

„A ako ste prišli k takému domisku?“

Domáci pán sa spokojne potľapkal po bruchu. „Nuž čo. Dačo dali Marienini rodičia, dačo moji, ale všetku robotu som robil skoro sám. Týmito rukami, aha.“

Otrčil dve bejzbalové lapačky. Inštinktívne som sa vtlačil hlbšie do kresla.

„A všetko raz bude patriť Peťovi. Chceli sme s Marienou ešte jedno dieťa, ale zatiaľ nám to voľáko nevyšlo. Ale ešte sme mladí, ešte hocičo bude, však, Mari?“ Majetnícky potľapkal ženu po stehne, ovinul jej labou driek a pritisol si ju k sebe.

Vnútrom mi prebehol zlý pocit. Nebodaj žiarlim. Alebo im závidím? Hlúposť.

Marika sa zapýrila po korienky vlasov a jemne sa od muža odtiahla. „Polejem vám ešte?“ opýtala sa so sklopeným pohľadom svojho pohárika.

Deväť razy prepálená slivovica mi kolovala v hlave, vytláčala nepríjemné myšlienky. Na tretí pokus som trafil kľúčom do dierky a dvere môjho služobného bytu sa otvorili. Dúfam, že ma nik nevidel. Našťastie je už dosť neskoro, na dedinu dávno sadla tma.

Mohlo by byť aj chladnejšie. Porozopínal som si košeľu a šmaril ju smerom do kúpeľne. Odtackal som sa do spálne, postupne zanechávajúc za sebou sandále, opasok a nohavice. Potom som dostal výčitky svedomia a vrátil sa všetko pozbierať. No a čo. Trochu alkoholu, veď voľakedy sme toho popili... A zajtra po práci si pôjdem zabehať do čerešňového sadu, potom si zbalím pár vecí a odveziem sa do mesta na polikliniku. Je načase ísť spať a veriť, že noc bude pokojná a zostanem v posteli. Samozrejme, že zostanem v posteli...