Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Kukučka

Martin Hranko

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Peter Kašper, Zuzana Babjaková, Daniela Kubíková, Lenka Zelenáková, Michaela Dofková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0313-2

Pôvodná publikácia

Martin Hranko. Kukučka. Kníhtlačiarsky úč. spolok. Turčiansky Sv. Martin 1935. 49 s. Rudolf Klačko rediguje.

Kukučka

Rozodnievalo sa. Kukučka Kuk bola celá skrehlá. Priletela len včera. Myslela si, že už bude trochu teplejšie. Ale noc bola ešte veru chladná.

Ani sama nevedela, prečo zanechala teplejšie kraje. Niečo ju neodolateľne ťahalo medzi vlažné lesy, na ktoré sa od lanska pamätala. A cestou jej bolo i smutno. Letela i cez zasnežené hory, ktoré ju oslepovaly; musela sa ustavične skrývať, aby sa na ňu nevrhol nejaký dravec. A bola taká opustená, samotná. Keď ju zbadaly iné vtáčatá, ktoré sa tiež uberaly vo veľkých kŕdľoch na sever, hneď sa všetko pred ňou so škrekom schovávalo. A ona veru nemôže za to, že sa podobá pažravému krahulcovi. A keby len vedely, ako ona nikomu na svete neublíži. Keď si nasbiera cez deň hromadu chlpatých húseníc, je najspokojnejšia na celom svete. Len nech jej dajú pokoj a neškriekajú tak odporne, keď ju uvidia.

Kuk sa opatrne rozhľadela zpoza kmeňa. Veď v lese nebezpečenstvo hrozí na každom kroku. Jastrab, okatá sova, čo i v noci vidí, divá mačka, to sú všetko nebezpečné tvory. A keby len vedely, že aj im prináša svojím zakukaním prvé pozdravy leta, hádam by sa jej i poďakovaly. Ale vďačnosti sa od nich dožiť nemožno. Len keby bolo listia už trochu viac, aby sa mala kam skryť. Ale bučina ešte len pučí. A skrývať sa len po smrekoch a boroviciach nie je na závidenie, lebo pichliače nedajú ani pokojne posedeť, ba rozstrapatia perie na krídlach.

Povystierala si skrehlé krídla. Potom nabrala do pľúc vzduchu a lesom zašumelo akoby chichotavé chuchuchu. Potom zakukala. Ale len dva razy, aby sa neprezradila, kde sedí. Les ešte ako by celý spal.

Nič sa nehýbalo. Šibla teda dolu na okraj lesa a sadla si pod lieskový ker. To z opatrnosti, aby sa hneď mohla do neho ukryť, ak by nebezpečenstvo hrozilo. Z kra vyletel čierny drozd a ako smyslov zbavený vrhol sa do húštiny. A pískal a vrieskal, aby upozornil všetko vtáctvo, že je tu krahulec. No len — nechže sa teda poskrývajú. Aspoň si pokojne nájde húseničku.

V kružine všetko stíchlo. Nikto sa nechcel ani len pípnutím prezradiť, kam sa schoval pred krahulcom. Mrzelo ju, že každý sa jej so strachom vyhne, ale jej i trochu lichotilo, že sa jej boja.

Mala šťastie. Našla tri veľké chlpaté húsenice. Na raňajky dosť. Slnko už bolo dosť vysoko. Oteplilo sa. Kuk dostala lepšiu náladu. Vyšvihla sa na konár mohutného buka. Farba bukovej kôry sa dosť podobala jej farbe, tak nebola nápadná. Zakukala si celkom tak od pľúc. A potom ešte raz. Od skalných útesov odrážala sa ozvena a hneď zas všetko ožilo. Neďaleko nej sadol si drozd, uhol sa, utrel si žltý zobák o konár a zamáchal dlhým chvostom.

— Aha, ako som sa ťa naľakal!

— Keď si hlúpy, — odvrkla mu Kuk.

— No, od teba si rozum požičiavať nebudem, aby si vedela. A ešte aby si vedela, i to ti poviem, my to všetci dobre vieme, ty si medzi všetkými vtákmi najhlúpejšia, ba celý tvoj rod je hlúpy, lebo si ani len hniezdo neviete postaviť.

Kukučku to dopálilo. Taká malá potvora, čierne je to ako krt, a čo sa to opovažuje.

— Ale že ťa zobnem, len mi tu ešte frfoc.

— Fiť, — posmieval sa jej drozd. — Dokiaľ som myslel, že si krahulec, mal som trochu i strachu. Ale teraz? Fiť! Veď som raz videl kukučku, ako sa s húsenicou trápila, dokiaľ ju zhltla, a ty by si chcela mne, mne lesnému flautistovi, niečo urobiť? Fiť!!

— Že ťa zobnem!

— A just si hlúpa, aby si vedela. Ukáž mi, kde máš hniezdo. Ale ty nič. Veď ja to dobre viem. Ešte i hrdlička, a tá je veru už dosť hlúpa, lebo od rána do večera len dúúú, dúúú, dúúú, ešte i tá si preloží na haluz niekoľko drievok a tam snesie vajíčka, ale ty s tvojím rodom nevieš ani to. Hanbi sa, fiť, aby si vedela!

A drozd zmizol v kružine. Ani jej to nechcel tak povedať, ale keď mu začala nadávať, nech si teraz má, čo jej povedal. Nehneval sa na ňu, veď hlas kukučky má každý tvor v lese rád, ale nemusela mu nadávať. A kukučku aj mrzelo, že sa drozd tak nahneval, veď ona to tak zle nemyslela. Len mu povedala, že je hlúpy, keď sa jej bojí, hoci ona nikomu neublíži. A možno, že drozd má trochu i pravdu. Ona svoju matku nikdy nevidela, ani sa už nepamätá, ako sa vlastne také hniezdo stavia. A nebolo by to ani zlé: mať také útulné malé hniezdo. Aj by sa tam krajšie vyspalo.

Zabudla na drozda. Musí sa naučiť hniezdo stavať. To bude pekné.

Sošmykla sa s konára a šibla do lesa.

Minulo niekoľko dní. Kuk zabudla na to, že sa chcela naučiť hniezdo stavať. Lietala po bučine, sbierala húsenice a hlásila všetkému tvorstvu, že je už leto tu. Zajko Ušiak ju tiež počúval pod šípovým kruhom, ale ešte vo dne sa neodvažoval ani len pohnúť. Pravda, musí sa ešte zdržiavať pod lesom blízko kružín, lebo ďatelinka je ešte malá, ani chrbát mu ešte neprikryje. A taký krahulec má bystré oči. Hneď by sa na neho vrhol a bolo by po Ušiakovi.

Len Fiť mal strašne veľa starostí. Včera večer, keď už chcel na halúzke v tŕní zadriemať, začala vedľa neho žalostne pípať drozdica Fiťová. Fiť sa prebral. Pýtal sa, čo jej je. Povedala mu, že jej je tak veľmi smutno, že je opustená a že… a zasa zapípkala. A potom ešte hovorili a hovorili dlho. A tak sa ushovorili, že zajtra najdú peknú kružinu a že si tam spolu vystavia pekné hniezdo. Ale to už veru musí byť hniezdo. Takého nebude na celom okolí. Fiťová sa vraj už aj vlani prizerala, ako si istý čierny drozd staval hniezdo, ale to je len taký babrák. Zato Fiť sa pochválil, že už aj vlani celkom sám vystavil hniezdo, a veru dobré. Lenže ho musia toho roku vystaviť trochu vyššie nad zemou. To je istejšie. A musí do neho svietiť aj trošíčku slnka. Keď tak potom slnečné lúče trošku svietia na hniezdo, perie drozdencom lepšie rastie.

Takto bolo teraz starostí a starostí. Hneď ako sa rozbrieždilo, ani nemysleli na to, že ešte nemali nič v zobáku. Veď na to bude času dosť. Sobrali sa a prezerali každý kruh. Uvažovali, odhadovali, ale dlho sa im nič nepozdalo. Fiťová raz aj radostne zapískala, že už to má. Fiť priletel.

— Len sa podívaj na toto miesto, — vykladala mu, obletujúc nízky jelšový peň pri potoku. — Už by sme si nemohli lepšie ani len priať. V tom pni je aj úžľabinka, tu vystaviť hniezdo nedá ani veľa roboty. Okolo pňa sú už teraz veľké výhonky, keď dostanú lístie, hniezdo bude uzavreté so všetkých strán. A hneď je tu aj potok. Na kraji potoka sa vždy nájde nejaký tučný červiak, čo drozdence veľmi rady.

Ale Fiť len záporne kýval chvostom a hovoril:

— Ba veru nie, to nie je dobré miesto. To sa ti len tak vidí. My musíme mať z hniezda aj rozhľad, aby sme videli, kto sa k nám blíži. A pri vode sa zdržiavajú užovky. Veď poznáš tie dlhé potvory. Pravda, my sa ich už nemusíme báť. Ale užovka rada chodí po hniezdach a nahé drobúlence pred ňou veru nič nezachráni. A ak by prišla veľká voda, mali by sme po všetkom. A či by ti potom nebolo ľúto drobúleniec, keby si videla, ako sa ti v kalnej vode topia?

Fiťová už nič nenamietala. Má ten Fiť rozum. Nečudo, že je už starší. Tak hľadali ďalej. V jednom lieskovom kre boly tri haluzi pekne skrížené, ale hniezdo by bolo zďaleka videť.

Konečne našli niečo. A niečo veľmi pekného. Bol to hustý hloh, poprepletaný suchým šípom. A v tenkej trojitej rázsoche asi meter nad zemou bolo miestečko ako stvorené pre hniezdo. Fiť sa ešte poobzeral, či si tam už voľakto nezačal stavať, aby neprekážali. Dosiaľ ešte nikto. Ale zaiste by to zanedlho už niekto zaujal, musí sa poponáhľať.

Fiť bol taký rozradostený, že zamáchal dlhým chvostom, poklepal drozdicu krídlom po žltom zobáčiku a zapískal, že až!

— Stará, teraz choď niečo pohľadať, už som hladný. Ja za ten čas pooblamujem tieto suché konáriky, aby nám nezavadzaly. Ale neleť von rovno na lúku, lebo by nás niekto mohol zbadať, kde staviame. Tak sa poponáhľaj. Nájdi si nejakého červíka. A ak nájdeš cestou nejakú modrú trnku z lanska, prines. Trnky sú dobré. A teraz už nie sú trpké. Potom sa chytíme do roboty a do večera budeme mať kus práce za sebou.

Keď Fiťová odletela, Fiť lámal a lámal. A nebola to ľahká robota. Ešte keď bol konárik suchý, to išlo. Ale taký vlhký, alebo zelený, ten veru dal práce. Fiť si myslel, že má sily dosť, ale už ho zobák bolel, čo sa namáhal. Tak len poohýbal tie, ktoré mu zavadzaly a nedaly sa mu zlomiť.

Ani nezbadal, že neďaleko sosadlo čosi ako krahulec. Bol si istý, že sa do toho tŕnia ani jeden dravec nedostane.

— Čo robíš? — pýtala sa ho Kuk.

Fiť sa trochu preľakol, ale keď videl, že je to len Kuk, uspokojil sa.

— No, čo robím? Veď vidíš. Staviam hniezdo.

— Mohol by si ma naučiť, ako sa to robí. Doniesla by som ti potom za to peknú chlpatú húsenicu.

— Fuj, kto by také chlpaté potvory žral. Ale poď mi pomôcť, tak ťa to naučím.

— Ja sa budem len dívať. Veď mi to stačí.

— Moja drahá Kukulienka, kto sám neskúsi, nevie nič. A daj mi teraz pokoj, nemám kedy zabávať sa s tebou.

— Tak ma nenaučíš?

— Už som ti povedal, aby si mi pomohla.

Koniec ukážky