Maria Corvus

HLADNÉ DLANE

Vydavateľ Richard Lunter - KICOM

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Maria Corvus

Zalomenie © Zdeno Brontvay, PaedDr.

Editor © Jana Burdová

Vydavateľ: Richard Lunter – KICOM

Telgárt 16, 976 73, IČO: 33826781

Objednávky: www.knihanaj.sk

info@knihanaj.sk

Vydanie prvé, 2015

ISBN: 978-80-89780-08-2

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná, kopírovaná bez písomného súhlasu majiteľa autorských práv.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Z hĺbky srdca venované Val,

bez ktorej by som to všetko nemohla zažiť…

Moje vrelé poďakovanie patrí Andrejke Rimovej. Bez nej by táto kniha neexistovala. Ona mi dala ten pravý impulz, to správne postrčenie vpred a úprimnú podporu. Jej ďakujem za nespočetné množstvo hodín, nocí a dní strávených so mnou, s mojim príbehom. Ďakujem Ti Andrejka, že táto kniha vznikla a že som ju dokázala napísať.

Veľká vďaka patrí môjmu manželovi Petrovi a synovi Jakubovi, ktorí ma podporovali, verili mi a prežili si so mnou všetky moje pády aj vzlety pri písaní… Boli mojou oporou, pretože mi dali potrebný priestor a krídla anjela…

Moje poďakovanie patrí, samozrejme, MUDr. Denisy Mészárosovej, Adriane Polákovej a pánovi Dušanovi Tittelovi za to, že si našli čas, prečítali si môj rukopis, dali mi neoceniteľné rady a neváhali napísať svoje postrehy ku knihe.

V neposlednom rade by som rada poďakovala Vydavateľstvu Richard Lunter - KICOM za to, že táto kniha uzrela svetlo sveta.

Prológ

Vedel som, že to neostane len pri polhodine s kávou, už keď mi podala ruku a usmiala sa na mňa. Počúval som jej hlas ako vo vytržení. Od prvej minúty nášho stretnutia ma vzrušovalo jej telo, smiech a otvorenosť. Na nič sa nehrala.

„Som rád, že ťa opäť vidím, Nora,“ povedal som pravdivo. Pozrel som sa do jej krásnej tváre. „Vyzeráš očarujúco,“ pohľadom som skúmal každý centimeter jej tela. Už som poznal chuť jej pier. Nevedel som si predstaviť, že by som ju nemal už nikdy bozkávať.

„Neverím, že si prišla. Presvedč ma, že sa mi nesníva,“ šepol som jej do ucha a vdýchol som omamnú vôňu jej parfumu.

„Musela som. Chcela.“

Vycítil som jej nervozitu. Vnímal som jej krásu každou bunkou môjho tela. Nemohol som si pomôcť. Zdvihol som ruku, vzal pramienok jej vlasov a omotal si ho okolo prsta. Zatúžil som sa znovu dotknúť jej hladkej pokožky. „Niečo ťa rozrušilo?“

„Nie,“ odpovedala neisto. „Len sa trochu bojím.“

„Nemusíš sa báť.“

„Mám strach zo seba, zo svojich citov,“ povedala.

Stál som tesne pred ňou. „Ja viem, čo cítim a verím, že ty to vnímaš rovnako.“ Cez tenké letné šaty som počul rýchle údery jej srdca. „Nora, zmenilo sa niečo?“

Sklonila hlavu a ja som nestrácal čas. Zdvihol som jej bradu, aby som ju prinútil pozrieť sa mi do očí. V tých jej sa odrážala rovnako veľká túžba. Pomaly som sa približoval k jej perám a dúfal som, že tentokrát ma nezastaví.

Svojou teplou rukou mi vošla pod dres. Končekom jazyka som sa dotkol jej ucha, postupne som prešiel ku krku. Vedel som, že nemáme veľa času, ale zároveň som nechcel nič unáhliť.

„Alejandro,“ - prudko vydýchla.

„Však ma tentokrát nezastavíš?“ opýtal som sa roztraseným hlasom.

„Nie.“

Už som viac neplytval časom. Prudko som ju pritlačil o stenu. Vzápätí som sa o ňu jemne oprel. Ruky som mal všade. Nemohol som si pomôcť. Bola moja nenaplnená túžba. Tá najväčšia, akú som kedy mal. Na moje dotyky reagovala rovnako vášnivo. Cítil som končeky jej prstov blúdiace po mojom tele.

„Nora, pripravíš ma o rozum.“

Vtom sa odtiahla, až som sa na chvíľu zľakol. Hlavu zľahka zaklonila dozadu. Nemohol som inak, len zase bozkávať jej odhalené hrdlo.

„Alejandro, čo keď niekto príde?“ opýtala sa bojazlivo.

„Nikto nepríde. Už ti nedovolím prestať. Teraz už nie, Nora.“

Jediným pohybom som jej vyzliekol šaty a hodil na vlhkú dlážku šatne. To isté urobila s mojim dresom. Prešla mi prstom po hrudi, usmiala sa na mňa a rukou mi vošla do vlasov. Rozopol som jej čipkovanú podprsenku a pohladil pevný okrúhly prsník.

„Cítim tlkot tvojho srdca,“ zašepkal som. Ešte som sa pokúšal udržať kontrolu. Chcel som si ju vychutnať tak dlho, ako to len bude možné. Dlaňou som sa dotkol jej podbruška. V okamihu, keď sa pozrela do mojich očí, zabolelo ma v hrudi. Bola to ostrá bolesť, ktorá ma úplne dorazila.

„Bože, Alejandro,“ vzdychla a ja som bol v tej chvíli totálne stratený…

1.

„Tak, milá oslávenkyňa, niečo si želaj,“ usmiala sa moja priateľka Rita, keď postavila predo mňa veľkú čokoládovo-banánovú tortu, na ktorej sa vynímala marcipánová tridsaťštvorka a presne taký istý počet malých farebných sviečok. Ledva sa tam zmestili. „Nevyslov to nahlas, iba si to pomysli. Aby sa ti to splnilo,“ dodala.

Zatvorila som oči a želala som si. Potom som ich sfúkla. Baby natešene zatlieskali.

„Osobne by som si popriala o desať rokov menej,“ žartovala Jana.

„Prečo?“ začudovala som sa. Ja som so svojim vekom spokojná. Napokon, tridsaťštvorka je skvelé číslo. Vďaka nemu som raz vyhrala v Mamute bingo,“ povedala som a žmurkla na moje dve kamarátky. To, čo som si v tú chvíľu želala, netušila ani jedna z nich.

„Čo tak prípitok?“ Jana sa chystala otvoriť fľašu šampusu. Vzápätí mi zazvonil mobil.

„Ahoj, moja. Želám ti všetko najlepšie.“

„Ďakujem, mami. Ako sa máš? Užívaš si kúpeľné procedúry?“

„Poznáš ma. Vychutnávam si to tu plnými dúškami. Mám sa fantasticky. Človek tu príde na iné myšlienky a zbaví sa nielen bolesti kĺbov, ale aj stresu. Mala by si to aj ty občas vyskúšať a na pár dní úplne vypnúť,“ povedala mi ako vždy, keď sa ozvala z kúpeľov. Chodila do nich pravidelne už niekoľko rokov.

„Okej, mami, určite ich raz navštívim,“ sľúbila som jej, hoci kúpele mi neboli celkom neznáme. Dvakrát som ich už absolvovala, aj keď z úplne iného dôvodu.

„Dobre sa zabav a nemysli stále len na prácu.“

„Ďakujem. Ty si poriadne oddýchni,“ dodala som a ukončila telefonát.

Rita s Janou nedočkavo čakali, kedy si budeme môcť konečne pripiť. Pozerali sa jedna na druhú a pochechtávali sa.

„Čo si si priala, Nora? Prezraď nám!“ dobiedzala Jana, hoci si myslím, že sa na tom dohodli spoločne s Ritou.

„Nehovoril tu niekto niečo o tom, že želanie nemám vysloviť nahlas, keď chcem, aby sa mi splnilo? Takže, milé dámy, nič vám neprezradím,“ odpila som si z pohára.

Celý večer sme klábosili o všetkom možnom. Nadávali sme na nespravodlivosť, ohovárali naše „celebrity“ a posťažovali sa každá na svoj životný údel. Okrem toho sme stihli vypiť dve fľaše šampusu, zjesť polovičku famóznej torty a asi pätnásť obložených chlebíčkov. Kašľať na všetky diéty sveta.

Okolo desiatej večer sa baby odobrali taxíkom domov. Ja som upratala celú obývačku, zvyšok torty som v plastovom obale vložila do chladničky. Padne mi vhod na druhý deň. Vezmem z nej kolegom do kaviarne. Aspoň budú mať zmenu. V našom podniku takéto torty nepečieme. Môj manžel je na služobnej ceste, z chutnej maškrty mu, žiaľ, nezostane ani omrvinka.

***

Volám sa Nora. To už zrejme viete. Som vydatá. Vlastním útulnú kaviareň v centre mesta. Vždy som túžila mať svoju vlastnú, niekde v zašitom kúte metropoly. Oddeľovala by svet uponáhľaných ľudí a tých, čo by chceli plynutie času občas zastaviť. Túžila som po čarovnej kaviarni, v ktorej ľudia zabudnú na svoje problémy a tešia sa zo šálky kávy. Presne takú som stvorila. Je ukrytá v jednej z mestských záhrad v starom meste, kde kvitnú magnólie a každý sa tam cíti dobre.

Mám ju rada, vložila som do nej celú dušu a srdce. Zariaďovala som si ju sama, citlivo som vyberala každý kus nábytku a porcelánu. Keďže som mala vyštudované interiérové dizajnérstvo, nemala som s tým žiadny problém. Potrpela som si na detaily a záležalo mi na tom, aby sa tu ľudia cítili dobre a radi sa sem vracali. Aj personál som vyberala starostlivo. Prevádzkarku mi odporučila spolužiačka z výšky. S hľadaním priestorov mi pomohla tiež ona.

„Toto je presne ono, Iva. Si úžasná,“ pochválila som bývalú spolužiačku.

„Rada som to pre teba urobila, Nora. Verím, že z tohto priestoru urobíš oázu pokoja.“

Vedela som presne, čo chcem. Dlho som na tom pracovala, ale podarilo sa mi to.

Teší ma pohľad na plnú miestnosť a spokojné tváre ľudí sediacich pri voňavej káve alebo šálke bylinkového čaju, v lete osviežujúceho, v zime hrejivého. Moja práca je zároveň mojim koníčkom. Mala som šťastie, že mi to vyšlo. S kaviarňou aj s manželom. Aspoň tak som si to donedávna myslela.

Zoznámila som sa s ním v stavebnej firme, kde som prišla podpísať zmluvu na dodávku podlahovej krytiny do kaviarne a on si vyberal kľučky na dvere svojho bytu. Obaja sme čakali, každý na svoje. Ja na majiteľa firmy, s ktorým som mala podpísať zmluvu, on na zamestnanca, čo mu mal priniesť katalóg kľučiek.

Odrazu ma oslovil: „Prepáčte, že som zvedavý. Čakáte dlho?“

„Ani nie, asi desať minút. Prečo sa pýtate?“

„Myslel som si, že dlhšie, súdiac podľa vášho netrpezlivého klopkania prstami. Zrejme máte naponáhlo.“

„Uhádli ste. Mám. Nerada čakám, keď som s niekým dohodnutá,“ odpovedala som možno ráznejšie, ako som chcela.

„Mne túto firmu poradil kolega. Zariaďujem si totiž byt,“ ozrejmil mi situáciu. „A čo vy? Tiež si zabezpečujete strechu nad hlavou?“ opýtal sa ma.

„Dá sa to tak povedať.“

Bol milý a vtipný.

„Nechcem sa vnucovať, ale nenašli by ste si dnes čas na kávu?“ opýtal sa.

„Ďakujem za pozvanie. Bohužiaľ, budem vám musieť dať košom. Čaká ma ešte veľa vybavovačiek.“ Slušne som odmietla, nielen preto, že sa nepatrí ísť na kávu s cudzím mužom hneď v prvý deň, ale aj z dôvodu, že ma naozaj čakalo kopec práce. A až taký sexi zas nebol.

„Nechám vám teda svoju vizitku a keď budete mať chuť vypiť si so mnou šálku voňavej kávy, ozvite sa. Budem rád.“

„Vďaka. Káva je moja droga. S ňou začínam deň,“ povedala som a usmiala sa. Ozvala som sa mu o dva týždne s otázkou, či si ma ešte pamätá. Samozrejme, že áno. Dohodli sme si kávu a odvtedy sme začali spolu chodiť.

Mal zvláštne meno. Volal sa Timotej, ale všetci ho volali Tim. Okrem Audi Q5 vlastnil trojizbový byt v novostavbe na periférii mesta. Bol z bohatej rodiny. Otec, veľká ryba vo svete nehnuteľností a mama, advokátka s vlastnou praxou. Mal sestru Lenu, ktorá žila s manželom a synom v Kanade.

S rodičmi sme bývali vo vile v centre. Keď však otec zomrel, pre mňa a mamu bola priveľká. Predali sme ju a každá si kúpila byt. Zvyšné peniaze sme si rozdelili. Mama si nechala podstatne menšiu sumu s tým, že ona toho veľa nepotrebuje. Ja som investovala do kúpy priestorov kaviarne. Okrem toho som zdedila dosť peňazí aj po otcovej sestre, ktorá žila v Austrálii. Bola slobodná a bezdetná. Ako malú ma zbožňovala. Keď som mala štrnásť rokov, emigrovala do Austrálie a viac sme sa nevideli. Bohužiaľ. Často nám však písala. Krajinu protinožcov si zamilovala a podľa jej vyjadrení v listoch sa na Slovensko už nikdy nechcela vrátiť.

S Timom sme spolu chodili dva roky. Mala som ho rada, ale nešla som sa z toho zblázniť. Rok pred začiatkom vzťahu som bola single a predtým som dva roky žila s mužom, do ktorého som bola bláznivo zamilovaná a nakoniec mi zlomil srdce.

Možno to vyznie zvláštne, ale na začiatku nášho vzťahu som Tima vnímala ako veľmi dobrého kamaráta, spojenca. Ľúbila som ho svojským spôsobom a myslím, že aj on mňa.

Jedného dňa mi povedal: „Nora, čo keby si sa ku mne nasťahovala? Nie je zbytočné platiť dva byty, keď sme takmer stále u mňa? Bol by som rád, keby sme skúsili fungovať v jednej domácnosti. Ty môžeš svoj byt prenajímať. Čo ty na to?“

Zostala som trochu zaskočená jeho návrhom, nevedela som si totiž dosť dobre predstaviť opäť žiť s mužom v spoločnej domácnosti. Bola som dlho sama. Nakoniec som sa však rozhodla, že mu dám kladnú odpoveď.

„Nečakala som, že s tým vyrukuješ tak odrazu, ale môžeme to skúsiť.“

Tých pár vecí, čo som mala, sme presťahovali raz-dva. Bolo to v októbri a lialo ako z krhly. Kým sme z auta vyniesli k bytu pár škatúľ s mojimi vecami, zmokli sme do nitky. Veľmi sme sa smiali. Obaja.

V máji nasledujúceho roka ma požiadal o ruku. Vydávala som sa dvadsaťpäťročná.

Prejdem priamo k veci. Zabudnite na to, čo bolo. Zoznámte sa s Norou, ktorou som dnes.

***

„Tim!“ zvolala som na môjho manžela a zároveň majiteľa úspešnej finančnej spoločnosti.

„Čo sa stalo, zlatko?“ nechápavo sa opýtal.

„Nehovor mi, že opäť pracuješ!“ Hlavu mal opäť nalepenú na monitore počítača.

„Vôbec nie, Nora. Len niečo pozerám. Bude to prekvapenie. Ešte chvíľu vydrž,“ tváril sa záhadne a ani nemrkol.

Fíha, to vyzerá sľubne, nechala som ho tak a venovala sa ďalej žehleniu. V tom okamihu ma myšlienky zaviali pár rokov dozadu, do čias, kým sme ešte tvorili dokonalý pár. Aspoň tak nás vnímali ľudia, ktorí nás poznajú. Pristihla som sa, že mi je za tým obdobím smutno. Takmer som sa popálila o horúcu žehličku.

Deti nemáme, pretože ich vraj mať nemôžeme. Zatiaľ. Absolvovala som dve liečenia, po ktorých som verila v zázrak. Ten sa však nekonal. Tim ma má stále rád, aj napriek tomu, že som mu doteraz žiadne dieťa neporodila. Obaja však cítime, že každému z nás vo vzťahu niečo chýba.

„Tak, už to mám. Poď sa na niečo pozrieť.“

Nechala som na chvíľu otročinu žehlenia tak a podišla k Timovi.

„Čo hovoríš na tento bazén? Páči sa ti?“

„Je úžasný, skvelý. Prečo si mi nič nepovedal?“

„Chcel som ťa prekvapiť. Dúfam, že sa mi to aspoň trochu podarilo,“ brnkol mi po nose a pobozkal ma na ústa.

V tom okamihu som bola šťastná ako blcha. Budeme mať bazén!

Bývali sme v rodinnom dome pod hradom v novovybudovanej štvrti. Naše dva byty sme predali a zadovážili sme si bývanie našich snov. Pekný dom s veľkorysým pozemkom, zimnou záhradou a terasou, kde takmer každý deň pijem kávu a čítam knihy. Okraje terasy lemujú záhony ruží a celý pozemok, okrem jedného miesta, tvorí trávnik, o ktorý sa stará Tim. Na vyhradenom kúsku pôdy som si vytvorila oázu rôznorodých kvetín. Sú tam ľalie, tulipány, malé voňavé ruže, gladioly, chryzantémy a hortenzie.

Práca s hlinou je pre mňa relaxom. Tak ako aj denný rituál pitia kávy s knihou v ruke. Len škoda, že tam často sedávam sama. Teda nie tak celkom. Spoločnosť mi robí fena zlatého retrievera Nela, ktorú sme si kúpili ešte ako šteňa. Je to krásny pes, farby bielej kávy. Bez neho by som možno už dávno zošalela z tej samoty, ktorú som čoraz viac pociťovala.

Tim býval pracovne dosť vyťažený, ráno sa vždy ponáhľal do práce, večer prichádzal neskoro, často bol na služobných cestách. Soboty trávil na tenisových kurtoch a nedele zasvätil prácam okolo domu. Občas som mu to vyčítala.

„Tim, nezdá sa ti, že sa v tomto dome jeden druhému strácame? Chcela by som, aby sme trávili spolu viac času.“

„Láska, vieš, že mám v práci toho viac než dosť. Sľubujem ti však, že keď dokončím to, na čom teraz pracujem, dám si prestávku a niekam sa vyberieme, okej?“ odbil ma vždy rovnako.

Prikývla som, hoci som už dopredu vedela, že to nebude tak skoro. Tim si bol toho vedomý a náš stratený čas, zapríčinený jeho posadnutosťou prácou, sa mi snažil vynahradiť kúpou drahého šperku alebo luxusnou dovolenkou. Na šperky som si nikdy nepotrpela a drahé dovolenky neboli už pre mňa ničím zaujímavé. Aj tak z nich polovičku vždy pretelefonoval. Ani tam som ho nemohla mať sama pre seba. Vždy niečo riešil.

Posledných pár rokov som mala pocit, že zastal čas. Nadobúdala som dojem, že mi ten ozajstný život začal pomaly unikať medzi prstami. A obávala som sa budúcnosti. Zle som spávala, vytratila sa radosť z bežných maličkostí, pre ktoré som sa vedela kedysi nadchnúť. Akoby každý z nás dvoch unikal do svojho sveta. Ja som však ešte chcela zažiť niečo úžasné, cítila som sa nenaplnená a túžila som prežiť niečo výnimočné, nepoznané. Bazén ma trochu rozptýlil. Plávanie som milovala. Vždy som sa po ňom cítila plná energie. Presne tak, ako pri stretnutiach s mojimi dvomi kamarátkami. Dobré priateľstvo považujem za jeden z najdôležitejších vzťahov nášho života. To jediné nás udrží nad vodou, keď všetko ostatné zlyhá. Jana bola pravá kamoška.

Pred pár mesiacmi ma nečakane prepadla v kaviarni a ja som takmer spadla z nôh. Stálo tam milé mladé žieňa s pážacím strihom na hlave.

„Jani, kde si nechala svoje dlhé havranie vlasy?“ s úžasom som na ňu pozerala.

„V kaderníctve, za rohom,“ zasmiala sa. „Už mi to išlo na nervy. Emka ma za ne ťahala. Aj tak som ich nosila stále len zopnuté do chvosta.

„Nepáči sa ti to?“

„Ale áno, len som nečakala takú radikálnu zmenu. Nič si nespomínala. Svedčí ti to. Vyzeráš ako školáčka.“ Navyše bola chudučká. A pritom zje toľko, takmer ako hociktorý chlap a nepriberie ani gram. Ja už by som bola ako sud.

Vždy sa spolu veľa nasmejeme. Je vydatá štyri roky, jej manžel Tomáš je typ domaseda.

„A čo malá? Boli ste u lekára?“

„Áno. Všetko je v poriadku. Chválabohu. Bála som sa, že to bude niečo vážne. Vieš ako vtedy, keď Emka často vracala a preto jej museli robiť ten chirurgický zákrok. Bože, pamätáš? Mala vtedy len päť mesiacov. V noci som sedávala na tvrdej drevenej stoličke vedľa postieľky a strážila ju. Akonáhle sa pomrvila, ihneď som sledovala, či si náhodou nevytiahla infúziu, ktorú mala napichnutú v drobnej ručičke.“

„Ako by som mohla zabudnúť? Emka však bola statočná. Sestričky boli na ňu milé a keď ti pri odovzdávaní prepúšťacej správy lekárka povedala, že takého vzorného malého pacienta ešte nemali, boli sme na to drobné stvorenie pyšné. Zvládli ste to senzačne. Obidve.“

„Veľa si nám vtedy pomohla,“ objala ma a v očiach sa jej zaleskli slzy dojatia.

Napriek tomu, čo prežila, je plná optimizmu a dobrej nálady. Dáva mi veľmi veľa energie. Nemá jednoduchý život, vie však z neho vyťažiť vždy to najlepšie, čo sa dá. Toto mne chýba. Nepoznám nikoho ako je Jana. Má rada šport, hlavne futbal. Tomáš je totiž veľký fanúšik a bolo len otázkou času, kedy sa to prenesie aj na ňu. Vždy, keď som bola u nich na návšteve, bežal v telke futbal alebo hokej, ktorý som dovtedy vôbec nepozerala. Nebavil ma. Jana ho mala rada. Ani teraz nezabudla pripomenúť, že dnes večer hrá ich obľúbený tím.

„Jani, ako ťa môže baviť taký nudný šport, ako je futbal? Stále sa len naháňajú a okopávajú.“

„Nie je to celkom tak. Ani ja som zo začiatku na futbale nič extra nevidela, ale pri Tomášovi som ten šport začala mať rada. A vieš, akí fešáci sú niektorí futbalisti?“ podpichla ma.

Postupne ma zasvätila do jeho tajov. Poznala takmer každého hráča. Mala svojho obľúbeného a ja som si toho „svojho“ našla tiež. Bol to veľký sympaťák s hnedými očami a perfektnou postavou. Keď som ho prvýkrát videla pobehovať po trávniku, mala som husiu kožu. Bola som akurát na návšteve u Jany.

„Wau, ten je božský,“ pozerala som na neho ako na zjavenie. A pri predstave jeho dokonalej postavy len v boxerkách som takmer zabudla dýchať. Bol vzrušujúci. Od tej chvíle som dychtivo pozerala každý zápas, v ktorom hral. Vždy, keď som ho videla, dostavil sa pocit sladkého vzrušenia v okolí pupka, ktorý sa pozvoľna presúval nižšie. Páčili sa mi jeho strapaté vlasy, detský úsmev a pehy na tvári. Bola som z neho totálne mimo, až som sa toho zľakla. Našla som si svoju platonickú lásku, ktorá sa volala Alejandro. A na vine bola Jana.