Date: 2014-04-08T22:00:00+00:00
Description: Thor Gotaas – Dejiny behania
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Thor Gotaas

Dejiny behania

Elektronická kniha

Z nórskeho originálu Thor Gotaas: Løping, En verdenshistorie preložila Zuzana Demjánová

This translation has been published with the financial support of NORLA

Vydala Premedia Group, s.r.o., Bratislava 2013

Grafická úprava textu Izabela Koska

Obálka Martin Mistrík,www.zelenaluka.sk

Zodpovedný redaktor Martin Búr

Jazyková redakcia Martin Grbjar

Prvé vydanie

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS 2008

Norwegian edition published by Gyldendal Norsk Forlag AS, Oslo

Published by agreement with Hagen Agency, Oslo
and Gyldendal Norsk Forlag AS, Oslo

Preklad © Zuzana Demjánová, 2013

ISBN 978-80-8159-027-6

PREDSLOV

Je, prirodzene, nemožné spísať úplné svetové dejiny behania. V najstarších prameňoch sa dá vyberať len z mála a často ide o anekdotické zdroje. Spisovateľ si musí vystačiť s existujúcimi prameňmi, posplietať ich a vytvoriť čo najobsiahlejší obraz.

Z obdobia po roku 1800 sa nám zachovala záplava zaujímavých prameňov a z tých si autor musí povyberať najlepšie a zvyšok vylúčiť.

Hoci bude takáto kniha ovplyvnená časom a priestorom, v ktorom sa spisovateľ pohybuje – Nórskom a Európou krátko po roku 2000 – pokúšal som sa zachytiť v nej celý svet. Tiež som sa snažil vypátrať dlhé, dôležité línie, ktoré sa prelínajú touto veľkou témou. No i tak je kniha poznačená tým, že ju napísal Európan, ktorý sa pozerá na svet zo Škandinávie. Nedá sa tomu zabrániť, práve tak, ako som nemohol zabrániť tomu, aby v knihe nezanechali stopu spisovateľove preferencie a fascinácia, pokiaľ ide o špecifické osoby a udalosti.

Kniha sa nepokúša predstierať, že je niečím iným ako len jednou verziou svetových dejín behania – a to autorovou.

Príjemné čítanie.

Korsvoll, Oslo

Thor Gotaas

POSLOVIA A PREDCHODCOVIA

Vraví sa, že niektorí poslovia si ostrihali vlasy a správu im napísali na holú lebku. Vlasy im dorástli a príjemca musel posla ostrihať, aby si mohol posolstvo prečítať.

Neznámy prameň

V nemeckom Mainzi žila v osemnástom storočí mladá dievčina, ktorá zabila vlastné dieťa. Zúfala si a hanbila sa, pretože ho počala mimo manželstva. Jej zločin odhalili. Zatkli ju a odsúdili na verejnú popravu.

Nastal deň, keď ju mali popraviť.

Na ceste na popravisko pozorovali ju aj jej sprievod mešťania. Mnohí si mysleli, že nie je správne vydať do rúk kata takú nádhernú dievčinu. Istá vznešená šľachtičná s ňou veľmi súcitila a zaumienila si, že dievča nesmie umrieť. Urýchlene vyhľadala princa Johanna Friedricha Karla von Onstein, ktorý potvrdil svojím podpisom omilostenie dievčaťa a privolal svojho bežca, ktorý mal dokument čo najrýchlejšie zaniesť na najvyšší súd. Aj bežcovi bolo dievčaťa ľúto a rozbehol sa do ulíc, zrýchlil, keď šiel do kopca, utekal ako nikdy predtým s vedomím, že ide o mladý život. Pri mestskej bráne zakričal „Milosť, milosť!“ a jeho výkriky sa doniesli až k najvyššiemu súdu.

Sudcovia vyhoveli princovmu prianiu a uvoľnili povraz obtočený okolo zápästí bledej vystrašenej dievčiny. Odpadla a zrútila sa do kňazovho náručia – konečne sa táto nočná mora skončila a ona bola voľná.

Bežec sa stal hrdinom dňa, občania mesta ho víťazoslávne odniesli domov na rukách a princ ho štedro odmenil. Ale bežca zdesenie z myšlienky, že by mohol prísť neskoro, načisto zničilo a hrôza sa zakorenila v jeho srdci: čoskoro na veľký žiaľ princa i občanov mesta umrel.1

Od chyže k chyži

Tisícky špeciálne vycvičených bežcov-poslov pôsobili v rôznych kultúrach po stovky rokov. Povrávalo sa, že do ich piat sa dali zabíjať klince – také ich mali tvrdé. Možno to nebolo celkom tak, ale chodidlá mali nepochybne stvrdnuté, či už vykonávali svoje povolanie v Európe, Afrike, Amerike, Indii alebo Číne. Najznámejší spomedzi nich sú inkskí bežci.

V roku 1532 prišli do Južnej Ameriky Španieli a dobyli ríšu Inkov, ktorá sa vtedy rozprestierala od súčasných hraníc medzi Ekvádorom a Kolumbiou po čílske Rio Maule, a kde žilo približne desať miliónov ľudí.

Inkovia vybudovali a ovládali úspešné impérium, čo sa pripisuje okrem iného dobrej a rozvinutej komunikačnej a cestnej sieti. Cesty stavali čo najrovnejšie, aby ušetrili čas cestujúcim, a preto do strmých svahov často vystupovali po dlhých schodiskách. Cesty tesali do skaly alebo ich podopreli múrom a tie najväčšie z nich lemovali míľniky, ktoré udávali vzdialenosť – jedna míľa zodpovedala šiestim tisíckam krokov. Ak bolo rieku riskantné prebrodiť, tiahli sa ponad jej koryto visuté prechody z lián alebo primitívne mosty.

Profesionálni bežci, chasquis – čo znamená vymieňať, dávať a brať – vytvárali efektívny systém poslov. Poslovia trénovali odmalička, vyberali ich spomedzi najlepších a najspoľahlivejších bežcov a boli viazaní prísahou mlčanlivosti. Boli hrdí na svoje povolanie, uctievanie zákona sa v ríši, kde sa krádež kukurice z inkských polí trestala smrťou, považovalo za samozrejmosť. Bežci bývali v malých chyžiach pozdĺž ciest po štyroch alebo šiestich – to záviselo od dôležitosti komunikácie. Dvaja muži sedeli vždy na prahu a sledovali cestu. Hneď, ako zbadali prichádzať posla, vyšiel mu jeden z nich naproti. Šiel popri poslovi, ktorý mu tri-štyrikrát zopakoval jednoduchú ústnu správu, alebo od neho prevzal zauzlenú šnúrku so správou – Inkovia ešte nepoznali koleso a ani abecedu.

K šnúrke boli priviazané menšie povrázky rôznych farieb. Boli usporiadané paralelne alebo vychádzali z pevného bodu: všetky vyjadrovali čísla a ich význam. Uzly oznamovali príjemcovi čísla a farby význam týchto čísel. Bežci nedokázali prečítať uzlové kódy. Často prenášali tajné správy a lúštením uzlov sa potom zaoberali odborníci na šnúrkové kódovanie.

Keď bežec prevzal správu, pokračoval čo najrýchlejšie k ďalšej chyži, ktorá stála o niekoľko kilometrov ďalej, tam sa rituál zopakoval, zatiaľ čo si prvý bežec sadol a čakal na ďalšiu úlohu. Keďže boli etapy pomerne krátke, usilovali sa bežci bežať čo najrýchlejšie.

Prenášali všelijaké druhy správ rozličnej dôležitosti: od krajských guvernérov až po najmocnejšieho v ríši – samotného Inku, miestne novinky, príkazy zhora, informácie o úrode a hospodárskych zvieratách. Po cestách a mostoch, ktoré sa tiahli od pobrežia až po vysoko položené horské oblasti (vyše 4 000 metrov nad morom) sa bez ustania ponáhľali poslovia, ktorí na etapy dokázali denne prekonať 250 kilometrov. Aby načerpali nové sily, žuli bežci kokové listy a správa sa podávala bez prestávky od jedného posla k druhému, až kým sa nedostala k príjemcovi.

Poslovia sa dali – podobne ako ich kolegovia v mnohých zemiach – poľahky rozoznať podľa vysokých pier na hlave. Svoj príchod ohlasovali zatrúbením na mušľu, ktorú nosili na šnúrke okolo pása. Pre prípad útoku boli vyzbrojení palicou a slučkou. Tisícky bežcov boli v neustálej pohotovosti, pracovali v pätnásťdňových zmenách a jedlo a ubytovanie im hradil štát. Boli takí dôležití, že zarábali toľko ako starostovia miest.

Poslovia prenášali Inkovi do Cuzca všeličo možné, aj exkluzívne jedlo ako napríklad slimáky či morské ryby. Takto sa na panovnícky dvor hlboko vo vnútrozemí dostali popoludní ryby, ktoré ulovili len v to ráno. Existoval aj iný typ poslov – hatun-chasquis – títo bežci prenášali väčšie a ťažšie veci a striedali sa v poldňových zmenách.

Výnimočne dôležité správy od monarchu označovala červená stuha alebo špeciálne odetí služobníci. Pri každej chyži bola pripravená varovná signalizačná vatra, ktorú zapaľovali, ak oblasť niekto napadol alebo ak nastala vzbura. Službukonajúci bežci vtedy zapálili vatru a rozposlali správy do hlavného mesta, kde býval vládca a jeho rada. No ešte predtým, ako sa panovník dozvedel o príčine poplachu – ten si „prečítal“, až keď dorazilo posolstvo – prikázal vojsku, aby pochodovalo v smere, odkiaľ bol vydaný poplašný signál.2

Strediskom bežcov bolo mesto Cuzco. Vnímali ho aj ako centrum sveta a bola to hlavná rezidencia Syna slnka, Inku. Mesto leží takmer 3 500 metrov nad morom a v období, keď Inkská ríša najviac prekvitala, malo vyše 200-tisíc obyvateľov. V čase najväčšieho rozmachu ležali najvzdialenejšie kúty ríše 1 500 kilometrov od Cuzca a poslom trvalo päť dní, kým tam dobehli. Každý deň sa vydávali nejakí bežci na cestu z mesta a iní zase prichádzali do paláca. Keď sa bežci stretli na ceste, tí, ktorí bežali do Cuzca, vždy ustúpili z cesty tým, ktorí z neho prichádzali – takej veľkej úcte sa tešilo mesto.

Z prameňov sa dozvedáme, že Inkovia si pokorne ctili prírodu a životné prostredie. To platilo i pre poslov. Inkovia pripisovali dušu aj najmenšej veci. Všetko bolo živé a vyžadovalo si úctu človeka, ktorý sa mal usilovať získať priazeň všetkých bytostí. Bežci, ktorí sa ponáhľali cez planiny a hory, nevideli pustatinu, ale krajinu plnú duchov, predmetov, skál a zvierat, ktoré boli súčasťou ľudského sveta a ktorým sa mal človek podriadiť. Milióny bytostí pozorovali a strážili každý krok, ktorý bežec spravil. Inkskí poslovia sa nebáli samoty na ľudoprázdnych úsekoch alebo behu v nočnej tme, ale skôr množstva duchov, ktorí by mohli bežca opustiť, ak by sa nesprával a nerozmýšľal tak, ako má. Ich svet sa hemžil neustálymi hrozbami a nikdy si neboli istí, aké zlo im chystajú nepriatelia alebo prírodné sily. Bežci vedeli, že správa a rýchlosť, akou ju doručia, je dôležitá pre celé spoločenstvo a prežitie v čase vojny i mieru, neúrody a prírodných katastrof. Predtým, ako prebrodili rieku, sa napili z jej vody a poprosili ju, aby bola k nim láskavá. Ak zahliadli netopiera, začuli vtáka, sníval sa im čudný sen – na toto všetko posol nezabúdal a malo to preňho symbolický význam.

„Beda – muselo sa to stať,“ povedal bežec zasiahnutý osudom. Podľa Inkov bolo všetko podriadené vôli duchov.

Nielen poslovia boli v Inkskej ríši šikovní bežci.

Ak sa chcel niekto stať členom inkskej vyššej triedy, musel zvládnuť štvorročnú výučbu a bežecké preteky boli najdôležitejšou súčasťou záverečnej skúšky. V školách Cuzca učili najlepší učenci elitu Inkskej ríše reč vládcu, náboženstvo a uzlové kódy. Posledný rok venovali štúdiu dejín a dodatočne sa venovali topografii, zemepisu a astronómii. Nechystali sa na dráhu poslov, ale beh museli zvládnuť i tak.

V deň skúšky, huaracu, v inkskom dvanástom mesiaci (november) sa kandidáti zhromaždili na veľkom námestí v Cuzcu, aby sa pomodlili k Slnku, Mesiacu a Hromu. Pred skúškami sa všetci mladíci nakrátko ostrihali, obliekli sa do bieleho a hlavy si ozdobili čiernymi perami. Spoločne s rodinami šla skupinka k neďalekému vrchu Huanacauri, kde sa stravovali podľa prísnej diéty pozostávajúcej z vody a kukurice, vykonávali rituály a tancovali. Po niekoľkých dňoch dostali červené a biele košele a spali v stane s rodinami. Potom ich čakali osemkilometrové bežecké preteky na Huanacauri, jednom z najsvätejších miest široko-ďaleko, na ktorého vrchole sa podľa legendy jeden z bratov prvého Inku premenil na kameň. Ale ešte pred touto premenou mu narástli krídla a vyzeral ako vták, ktorého si Indiáni vážili najviac, pretože vedel tak rýchlo lietať a stúpať do výšky – na sokola. Slovo huaman znamenalo v ich reči sokol i rýchlosť. Veľa slov sa začínalo na slabiku hua, čo poukazuje na dôležitosť sokola v inkskom folklóre. Tieto preteky sa konali pod znamením sokola.

Rýchlosť bola pre Inkov dôležitá, vďaka nej sa dala udržiavať moc a poriadok. Platilo to pre rýchlosť bežcov i pochodujúcich vojenských jednotiek. V krajine, v ktorej nepoznali iný dopravný prostriedok okrem nôh, boli sokoly, bežci a vojaci úzko spätí. Inkovia ovládli aj národ Caraov, ktorí nemali poslov na štafety a ani šnúrky s uzlami. Vďaka tomu boli v mnohých ohľadoch menej zdatní a stali sa ľahkou korisťou.

Pred pretekmi umiestnili organizátori na vrchol kopca figúrky vytesané z kamennej soli: sokola, orla, divú kačku, kolibríka, hada a líšku. Po odštartovaní sa účastníci strkali a všetci sa usilovali z celej sily, aby si vyslúžili česť a dobrú vôľu bohov. Keď bežci pribehli do cieľa, schmatli figúrky. Prví si vzali najvzácnejších vtákov, posledný sa musel uspokojiť s bezcenným plazom. Každý muž si zhora priniesol dôkaz vlastnej sily alebo slabosti a diváci vedeli, koho oslavovať a komu sa vysmiať. Bola veľká hanba, ak niekto preteky nedokončil.

V noci spali súťažiaci na úpätí vrchu a ráno vystúpili na vrchol, kde boli vztýčené dva kamenné sokoly. Dva tímy mladíkov sa pustili do tvrdého súboja. Neskôr si zmerali sily v strieľaní z luku a hádzaní slučkou. Nasledovala skúška vôle, pri ktorej ich bili, no nesmeli dať najavo, že cítia bolesť a potom museli vydržať na svojom poste desať nocí bez spánku. Kandidáti museli aj nehybne stáť a ani nežmurknúť, zatiaľ čo sa im dôstojník zaháňal kyjakom nad hlavou a švihal mečom pred očami.

Tých, ktorí v skúške obstáli, prijal najvyšší Inka a dostali špeciálne ušité krátke nohavice, diadém z pier a kovové hrudné platne. Uši im prepichli zlatými klincami a mohli nosiť ťažké šperky do uší – na znamenie toho, že patria k elite – „dlhým ušiam“. Predtým, ako ich prijali do najvyššej spoločenskej vrstvy, ich čakalo ešte niekoľko ceremónií: tancovanie a rituálny kúpeľ, odovzdanie zbraní a slávnosť. Napokon museli vyklčovať kus zeme.4

Hoci Inkovia považovali behanie za jednu z mnohých športových disciplín, ktorým sa venovali okrem iného aj na veľkých výročných atletických hrách i menej významných udalostiach, spomínajú sa v prameňoch ostatné športy menej ako štafetový systém, na ktorý boli hrdí a ktorý sa stal poznávacím znamením ríše. Behajúci poslovia boli nervovým systémom ríše. Pomocou nich ju Inkovia kontrolovali. Španieli pochopili, akí užitoční sú poslovia, a ponechali si ich. Španielsky posol na koni potreboval na zdolanie vzdialenosti z Limy do Cuzca dvanásť dní, zatiaľ čo bežci zvládli túto trasu za tri dni.

Poslovia a krasobežci

Po strednej Európe sa pohybovali bežci-poslovia od pätnásteho storočia. Pracovali na plný úväzok alebo plnili rôzne úlohy, ktoré im zadávali vlastníci zeme a šľachta. Jedno porekadlo nám prezrádza dôležitý fakt o vzťahu nevoľníka k svojmu pánovi: „Pánovi máš slúžiť šesť dní v týždni, siedmy deň nech je z teba posol.“5

V poľskom Breslau (Wrocław) v roku 1573 velil vrchný posol štyridsiatim zverencom. Mali dobré mzdy, pevný pracovný čas a privilégiá – boli napríklad oslobodení od vojenskej služby. Hoci bola stredná Európa rozdelená do malých štátov a trasy boli pomerne krátke, keďže miesto určenia nebolo nikdy ďaleko, najbližšie štáty spolu komunikovali a poslovia museli často zvládnuť sto kilometrov denne. Odmeňovali ich podľa dĺžky misie a ak odpočívali, nič si nezarobili. Na začiatku sedemnásteho storočia existovali v Nemecku bežci-poslovia ako samostatné povolanie. Dôkazom sú aj priezviská ako Läufer (bežec), Löper a Bott (posol). Povolanie sa často dedilo z otca na syna.

Existovali nariadenia o trasách a tom, koho treba upozorniť či vyhľadať. Cesty boli kľukaté a poslovia museli informovať veľa ľudí. Porekadlo „bežec a klamár“ naznačuje, že potom zaliaty posol, prichádzajúci do neznámeho mesta a jednou nohou na odchode, mohol preháňať a šíriť nepravdy.6

Muža, ktorý veľa cestoval a počul veľa noviniek, lákalo klamať, keď sa okolo neho zhromaždili zvedaví občania. Na príchode posla bolo niečo exotické, keď sa prihlásil pri mestskej bráne pred posledným šprintom do určeného cieľa a nezvyčajný bol aj celý rituál vykrikovania noviniek alebo odovzdávania dokumentov v spoločnosti, v ktorej boli mnohí analfabetmi. No nie všetci poslovia vedeli čítať. Vraví sa, že niektorým poslom na dlhé trate ostrihali vlasy a napísali im správu na lebku. Vlasy im narástli a príjemca správy ich musel ostrihať, aby si mohol správu prečítať. Poslovia nesmeli hovoriť o správach za všimné, ak by tento zákaz porušili, hrozil im zákaz výkonu povolania. Akékoľvek porušenie povinností bolo prísne trestané.

V porovnaní s ľuďmi, ktorí žili usadenejším spôsobom života, boli poslovia scestovaní a veľa toho vedeli. Vykonávali prácu, ktorá im umožňovala prekračovať štátne hranice a stretávali sa s osobami z vyšších spoločenských skupín, hoci sami pochádzali zo skromnejších pomerov. Poslov si ľudia veľmi vážili a ich povolanie bolo odrazovým mostíkom k vyššiemu spoločenskému statusu.

Ubližovať alebo brániť poslom vo výkone povolania bolo zakázané. Požívali diplomatickú imunitu aj v čase vojny a prechádzali cez bojové polia, nesúc správy o výsledkoch rokovaní. Samotné správy boli veľmi dobre chránené pred vetrom a dažďom kapsulou, ktorá bola skrytá v pútnickej palici posla. V niektorých paliciach bolo na ich konci aj miesto pre fľašku s vínom a poslovia si po ceste z neho upíjali a jedli na tvrdo uvarené vajcia a iný proviant. Obliekali sa do špeciálnych uniforiem vo farbách mesta a nosili so sebou aj kyjak, kopiju alebo krátky meč, aby sa mohli brániť proti psom, lúpežníkom či iným protivníkom. Ich identitu potvrdzoval odznak a pas s mestským erbom na vrchu.7

V Nemecku sa epocha poslov vo verejných službách skončila okolo roku 1700. Stali sa zbytočnými vďaka lepším cestám a komunikáciám pre kone a konské záprahy, ktoré prispeli k rozvoju nemeckej poštovej služby, hoci v roku 1712 potrebovali na roznášanie pošty v Berlíne len štyroch mužov. Postupne prevzali úlohu bežcov poštári. Súčasne vzrástol aj objem pošty, keďže si ľudia dávali posielať aj noviny a časopisy a písali súkromné listy.

Nezamestnaní nemeckí mestskí poslovia si po roku 1700 našli nových zamestnávateľov. Králi a šľachtici bežcov využili na ohlasovanie svojho príchodu na veľké slávnosti a stretnutia. Koče ťahané koňmi sa zriedka pohybovali rýchlejšie ako osem-deväť kilometrov za hodinu a svižný chlapík ich poľahky predbehol.

Pôvodne mali bežci predchádzajúci sprievod inú funkciu. V šestnástom storočí boli cesty také zlé, že sluhovia bežali pred kočiarom, aby našli čo najlepšiu a najbezpečnejšiu trasu. Neskôr sa starali o to, aby sa pánom cestovalo príjemne a fakľami svietili na cestu. Najradšej bežali vedľa seba v jednej línii a pozdĺž ciest patrili k charakteristickým úkazom. Významného muža na cestách, ako napríklad tureckého sultána bolo vidieť a počuť už z diaľky vďaka zvončekom, praskajúcim kolesám na kočiaroch, spevu a hlasnému rozhovoru bežcov.

V šestnástom storočí patrilo k sultánovmu dvoru sto perzských bežcov, ktorých volali peirles – pešiaci. Ak sultán cestoval po vidieku, bežali obrátení dozadu popri kočiari, robili kotrmelce a umelecké kúsky, aby sultána zabavili. Boli to bežiaci dvorní šašovia a obšťastňovali sultánovu spoločnosť na cestách. Sultán mal medzi bežcami svojich obľúbencov, ktorí si dávali do úst hrboľaté strieborné guľky a prežúvali ich, podobne ako kone hryzúce uzdy. V jednej ruke držali sladkosť – sušené ovocie, vďaka ktorému si udržiavali vlhké ústa. To bolo v takej horúcej krajine ako Turecko dôležité.8

Z inzerátu v breslauských novinách z 24. januára 1798 je zrejmé, aké vlastnosti vyhľadávali šľachtici u bežcov:

Hľadá sa bežec. Hľadá sa mladý bežec, ktorý má dobrú postavu a priaznivý vzhľad, je oholený a ostrihaný, vie sa správať a ktorý vie bežať rýchlo a na dlhé vzdialenosti. Ak by sa taký našiel, nech sa prihlási v dvadsiatom ôsmom dni tohto mesiaca v zámku Kratzkau, kde sa môže tešiť na skvelé pracovné podmienky.9

Ak sa o pozíciu uchádzalo viacero rovnako dobrých kandidátov, uskutočnil sa výberový proces.

Vojvoda z anglického Queensbury stál na svojom balkóne v Piccadilly a nechal uchádzačov behať, až kým sa nespotili. Ten, ktorý sa najmenej spotil a vyzeral najmenej vyčerpaný, dostal miesto. „Mám pre teba uplatnenie, mladý muž,“ povedal vojvoda tým, ktorí prešli testom – plusom bolo, ak bol bežec navyše pekne oblečený a elegantne sa pohyboval. Ľahký štýl behania a ukážkový odev boli ideálne. Vraví sa, že poslovia pôsobili eroticky príťažlivo na ženy a na obrazoch sú znázorňovaní ako muži s vynikajúcimi proporciami a silnou vôľou. V porovnaní s ochabnutými šľachticmi boli svižní a rýchli a ľahko sa dali rozpoznať podľa chudých tvárí a štíhlych tiel.

Raz v jeden veľmi teplý deň behali hore-dole pred vojvodom z Queensbury kandidáti na post bežca, zatiaľ čo on sa rozvaľoval na balkóne. Jeden z mužov sa mu zvlášť páčil a nechal ho behať veľmi dlho. Napokon vojvoda zakričal: „To mi stačí“, načo bežec ukázal na peknú vypožičanú uniformu, odvetil: „To mi stačí“, a utiekol tak rýchlo, že ho nik nedokázal dohoniť.10

V Anglicku poslom hovorili running footmen a šľachtici ich zamestnávali od sedemnásteho storočia, aby nosili správy a pretekali sa o peniaze – podobne ako dostihové kone. Footman musel byť slobodný, mladý a pekný a musel mať pekne tvarované nohy. Keď zostarol, ostal u pána ako sluha a namáhavejšie úlohy prenechával mladším kolegom.

Running footmen museli promptne poslúchnuť rozkazy a dôležité úlohy vykonať bez ohľadu na ročné obdobie a čas, ako napríklad lokaj grófa zo škótskeho Home, ktorého poslal pán s dôležitou správou do Edinburghu, čiže musel prekonať dobrých štyridsaťosem kilometrov tam a naspäť. Ráno zišiel gróf dole, aby sa naraňajkoval a videl, že bežec leží a chrápe na lavičke. Vari zabudol na posolstvo a prespal celú noc? Gróf sa rozčúlil a takmer ho vytrestal, vtom si však uvedomil, že bežec bol v Edinburghu v noci a už sa stihol vrátiť.

Ak vlastníci takýchto mužov potrebovali akúsi drobnosť, čokoľvek vymeniť alebo doniesť nejakú maličkosť, prevziať fľaštičku s liekom či prekvapiť darom dámu, ktorej dvorili, bežec sa hneď vydal na cestu. Vojvoda z Lauderdalu sa dostal do nepríjemnej situácie, keď jeho sluhovia prestierali stôl na veľkolepý obed. Mali málo strieborných príborov na to, aby bolo prestieranie perfektné, nuž gróf požiadal svoju predĺženú ruku, bežca, aby zabehol do jeho druhej rezidencie, ktorá bola asi dvadsať kilometrov vzdialená, aby doniesol chýbajúci príbor. Mladík bežal ako posadnutý a vrátil sa tesne predtým, ako sa hostia usadili k stolu.

Bežci si boli dobre vedomí svojho statusu a boli na svoju profesiu hrdí. To je zrejmé i z epizódy v talianskom Miláne na jar 1751. Bežci v službách šľachty si všimli, že policajti sa hrdia pestrými pásmi so strelivom a topánkami s rovnako pestrofarebnými stuhami. Tvrdili, že len oni majú právo na takéto ozdoby a chceli, aby ich policajti prestali nosiť. Keď policajti odmietli, napadli bežci jedného z nich a prinútili ho vyzuť si na ulici topánky. Vyhrážali sa im a prisahali, že ich zabijú, ak sa budú naďalej takto obliekať: „Schyľovalo sa k tomu, že sa obe strany budú vzájomne napádať, keď sa do toho zamiešal guvernér a prikázal policajtom, aby nosili pásy so strelivom odteraz modré a topánky aby si zdobili len stuhami tej istej farby. S tým sa obe strany uspokojili a rozišli sa bez toho, aby vznikli nepokoje.“11

Poslovia považovali rýchle doručenie správy za vec cti a svoje telá nemilosrdne vyčerpávali. Mladíci vydržali v takejto službe často len tri až štyri roky a mnohí z nich umierali znepokojujúco skoro. Ale niekoľko bežcov slúžilo dvadsať až štyridsať rokov, ako napríklad Joachim Heinrich Ehrke, ktorý pracoval štyridsaťtri rokov na dvore veľkovojvodu v nemeckom Mecklenburgu koncom osemnásteho storočia. Keď zostarol, zaúčal nových mladších nasledovníkov a zodpovedal za celkom jedenásť mužov, medzi ktorými boli aj jeho traja synovia.

Ehrke bral svoju úlohu trénera vážne. Určil učňom pravidlá stravovania, ukázal im dychové cvičenia a vyučoval ich v zemepise. Prikazoval im dýchať nosom a pritláčať si boky; ak ich v nich pichalo, dával im piť vývar z byliniek, ktorý im mal pomôcť. Povrávalo sa, že jeden z jeho žiakov si dal chirurgicky odobrať slezinu, keďže odtiaľ vychádzalo pichanie v boku. Môže to byť pravda, ale aj výmysel. Jeho zverenci trénovali v ťažkých topánkach a behali po piesku a čerstvo zoraných poliach, dvíhajúc kolená do výšky. Učňov pri týchto tréningoch hnali do krajnosti.

Ehrke vedel, že trénovanie bežcov v službách šľachty je v niekoľkých európskych krajinách uznávaným povolaním. Breslauská Medicínska príručka pre bežcov z roku 1782 radí bežcom, ako behať rýchlejšie, ako viac vydržať a ako sa vyhnúť žalúdočným problémom. Medicínske recepty v knižke by sme sotva mohli nazvať dopingom, ale dôvera v rôzne prostriedky vypovedá o mnohom. Konkurencia bola tvrdá a bežci sa radi hrdili chlapskými kúskami ako napríklad zdolaním určitých vzdialeností a porazením koní pri behu. 12 V hornatej krajine s úzkymi cestami mohol bežec predbehnúť kočiar ťahaný šiestimi koňmi, ale na dobrej rovnej ceste bol vo výhode kôň.13

Šľachta si veľmi zakladala na rýchlych koňoch a svižných bežcoch, keďže mali praktické využitie a vylepšovali ich status. Vo Viedni okolo roku 1800 uprednostňovali šľachtici talianskych bežcov, zatiaľ čo Francúzi mali radšej Baskov. Aj Valasi (Rumunsko) boli vyhľadávaní. Miesto na dvore sa považovalo za česť, muži mohli opustiť chudobné pomery a presťahovať sa do budov neďaleko sídla kráľa, princa alebo cisára. Bežci pôsobiaci na dvore vrhali odlesk na svoje rodiny a rodné mesto a ušla sa im vstupenka do rozprávkového sveta. Začiatkom osemnásteho storočia zamestnával viedenský cisársky dvor štrnásť bežcov.

Koncom osemnásteho storočia prišli o prácu stovky bežcov a ich profesia sa vzhľadom na spoločenské zmeny takmer vytratila. Po Francúzskej revolúcii v roku 1789 začali občania vyžadovať od štátu demokraciu a od aristokracie menej luxusný životný štýl. Aj v Anglicku a Nemecku sa počty bežcov značne znížili. Šľachta žila skromnejšie ako predtým a vlastníctvo bežcov už nemalo taký status ako kedysi.

„Bežať ako Bask“ – vraví francúzske porekadlo o horaloch z Baskicka. Keď baskickí bežci prišli o pracovné miesta u šľachticov, začali organizovať preteky dvoch mužov – korrikalaris. Vo veľkom sa na nich uzatvárali stávky a bežci sa obliekali tradične – do voľnej košele, sandálov a okolo pásu si uväzovali šerpu. Baskovia uprednostňovali dlhé vzdialenosti – najmenej desať kilometrov, najradšej dvadsať a viac. Na rozdiel od anglických footmen nebehávali Baskovia po presne vytýčených trasách: bolo na nich, aby našli najrýchlejšiu trasu do určeného cieľa, v pahorkatej krajine bol dobrý orientačný zmysel a vynaliezavosť veľmi dôležité. Len štartová pozícia a cieľ boli určené. Keď sa výzvy na preteky stali v baskickom regióne populárnymi, začali celé dediny a mestá podporovať miestnych pretekárov. Aby bolo súperenie vyrovnanejšie, určili pevné trasy a to zase viedlo k sólovým behom, pri ktorých sa meral čas.14

Rakúska a viedenská šľachta sa pridŕžala pevne zakorenených tradícií a súkromných bežcov vydržiavala na začiatku devätnásteho storočia ešte niekoľko desiatok rokov – bežci boli v jednom cechu s tovarišmi a skladali prijímacie skúšky. Vo Viedni sa na jar konal výročný bežecký prijímací beh pre tovarišov a osemnásťkilometrovú trasu museli účastníci zvládnuť za jednu hodinu a dvanásť minút. Od roku 1822 sa „prijímačky“ uskutočňovali vždy 1. mája v Prátri.15

V tom roku vstali Viedenčania skoro, aby si pozreli „Bežecké slávnosti v Prátri“. Prví účastníci sa postavili na štart o piatej ráno a súťaž sa mala začať o šiestej. Prišli tréneri a sekundanti, diváci, ktorí si kúpili lístky a usadili sa na tribúnu podobajúcu sa na stan, všakovakí ľudia, ktorí dorazili pešo i na koňoch. Všetci sa pri tejto príležitosti vyobliekali a dychtivo čakali, ako to dopadne. Čoskoro sa v Prátri poschádzalo vyše tritisíc ľudí a počúvali vojenskú kapelu.

Desať až dvanásť bežcov sa pripravovalo, obúvali sa do ľahkých topánok z mäkkej zelenej kože, obliekali si priliehajúce oblečenie a na hlavy si nasadzovali čiapky vo farbách svojich zamestnávateľov. Za normálnych okolností mali na sebe svoje červeno-zeleno-modré uniformy, ale na jarné preteky sa všetci obliekli do bieleho a len pokrývka hlavy prezrádzala, ku komu patria. V rukách držali bičíky – zvyčajne im pomáhali zvládať rozzúrených alebo agresívnych psov. Teraz ich však mali pre prípad, že by potrebovali odohnať divákov, ktorí sa na nich tlačili v úzkych mestských uličkách.

Bola to exkluzívna skupinka – každý bežal za svojho pána, ktorý naňho uzatváral stávky. Páni dohliadali na tréning a dávali trénerom inštrukcie mesiace pred pretekmi. Víťazstvo znamenalo veľa a rozprávalo sa o ňom ešte dlho, dokonca i mimo aristokratických klubov.

Preteky sa začali výkrikom „Ticho v rade!“ a potom vyvolávali každého muža, aby predstúpil dopredu a predstavili ho pod menom jeho pána. Identita bežca nikoho veľmi nezaujímala, pánovi venovali najviac pozornosti, a to tak v prípade výhry, ako i prehry. Keď sa ozval štartovací výstrel, prepuklo divé vyvolávanie na slávu, za bežcami sa pustili jazdci na koňoch, záprahy s kočiarmi – v jednom z nich sedel aj lekár a zdravotníci, ktorí mali poskytovať prvú pomoc, zatiaľ čo muzika z parku vybičovala vzrušenie v dave. Dychčiac a fučiac vbehli muži do ulíc, kde postávali vykrikujúci a tlieskajúci diváci, ktorí bežcov potľapkávali po chrbtoch a vyzerali svojich favoritov. Stávalo sa, že bežec skolaboval a potreboval pomoc lekára. Ostal ležať na ulici, obklopili ho ľudia a lekár, ktorý sa ho pokúšal oživiť. Bežci dávali v mene svojho pána zo seba všetko a vedeli, že ak vyhrajú, budú si ich vážiť, dostanú peňažnú prémiu a zaujmú miesto v galérii bežeckých legiend.

Keď víťaz prebehol cieľovou rovinkou, vykrikovali ľudia „bravo“ a k tomu pripájali meno jeho pána. Ten sa poponáhľal pogratulovať svojmu bežcovi a vyhrieval sa na výslní jeho víťazstva. Tieto chvíle mu vynahradili výdavky a úsilie, ktoré investoval do udržiavania stajne bežcov.

Po dobehnutí do cieľa zakrútili účastníkov do prikrývok a dobre sa o nich postarali. Troch prvých za zvukov fanfár vyvolali, aby si prevzali ceny – víťaz dostal čestnú vlajku s obrazom orla. Všetci odpochodovali zatienení zástavou, troch najlepších pohostili raňajkami v kaviarni a stávky sa zatiaľ postarali o to, aby peniaze menili majiteľa. Rakúšania neboli takí horliví stávkari ako Angličania, hoci i tu hrali stávky istú rolu.

Trať v Prátri nebola presne odmeraná, ale časy si zaznamenávali – v roku 1845 zvíťazil Franz Wandrusch s časom 40 minút. Ani divákov a ani účastníkov však časy nezaujímali a dôležité boli pre nich len prvé tri miesta. Celé to malo atmosféru karnevalu, idea moderného športu, pri ktorom sa dbalo na záznamy a lámali sa rekordy, ešte vtedy vo Viedni neexistovala.

Jarný beh v Prátri sa posledný raz uskutočnil v roku 1847. Po revolúcii v Rakúsku v roku 1848 sa v pretekoch nepokračovalo a šľachta si prestala vydržiavať bežcov. Z niektorých sa stali komorníci a naďalej slúžili šľachticom. Iní začali fungovať ako profesionálni bežci – podobne ako ich kolegovia z iných krajín. Najlepší viedenskí bežci sa preslávili ďaleko za hranicami Rakúska a svoj pôvod využili na účely publicity.

„Krasobehanie“ nebolo novou myšlienkou a vzniklo ako súčasť cirkusovej tradície. V mnohých krajinách a najmä v Anglicku zabávali bežci obecenstvo na jarmokoch už storočia. Nemeckí a rakúski krasobežci cestovali po Európe a dostali sa až do Ruska, kde bola vrcholom programu návšteva cára v St. Petersburgu. Bolo to prestížne a výnosné vystúpenie, ale i výnimočné uznanie a niečo, čím sa neskôr mohli hrdiť. Bežci putovali spolu s akrobatmi a artistami, ktorí sa presúvali od mesta k mestu po „žonglérskych chodníčkoch“ – európskych artistických trasách medzi dvormi významných mužov, šľachticov a dôležitými mestami. Iní – aj tí, ktorí predtým neboli bežcami šľachty, sa začali venovať krasobehaniu a stali sa súčasťou skupín potulných zabávačov. Boli to malé rodiny akrobatov, ktorí chodili po lane, predvádzali rôzne artistické kúsky a svoju silu. Často pochádzali z južnej Európy.

Bežci nielenže zápasili o pozornosť medzi sebou tým, že behávali rýchlo a dobre alebo na diaľku a zábavne, konkurovali i skúseným zabávačom. Aby sa vyrovnali s touto silnou konkurenciou, začali sa bežci zameriavať na viac disciplín a podobne ako zabávači, i oni si sami robili pomerne neskromnú reklamu.

V malom zaspatom mestečku vyvolávali cudzí, nezvykle oblečení ľudia zvedavosť a začali o nich kolovať rôzne skazky. Promenáda ulicami sa neminula účinkom, najmä ak boli bežci súčasťou súboru s rôznymi hudobnými nástrojmi a ukážky svojho umenia sprevádzali výkrikmi v cudzej reči. Zaujali svoje pozície na námestí, šéf zatrúbil na všetky štyri svetové strany a oznámil čas a miesto, kde sa bude konať vystúpenie. Ak promenáda nesplnila svoj účel v dostatočnej miere, súbor si prenajal mestského bubeníka, aby ohlásil predstavenie alebo si pomohli letákmi a predčítali ich nahlas na prahoch domov. Najzámožnejšie súbory z branže vylepili plagáty, ale to stálo oveľa viac ako reklama v novinách. Ale keďže zďaleka nie všetci občania vedeli čítať a ani neodoberali noviny, boli efektívnejšie nahlas prečítané oznamy a reklama ústnym podaním od človeka k človeku.

Bežci sa divákom páčili a pri každom vystúpení im ponúkli niečo nové a ešte veľkolepejšie. Na vystúpenie potrebovali povolenie miestnych úradov. V niektorých mestách museli zaplatiť desať percent z príjmov do fondu pre chudobných ako všetci potulní zabávači a časť svojich príjmov – až do jednej tretiny – museli odovzdať mestským občanom v núdzi.16

Krasobežcom chýbala istota, akú mali, keď pracovali pre šľachtu a prostredie, v ktorom sa kedysi pohybovali. To platilo i pre maliarov a spisovateľov, ktorých prenechali voľnému trhu a ktorých dovtedy podporovala šľachta. Na druhej strane boli bežci teraz slobodní a mohli samostatne vystupovať. Potrebovali len písomné povolenie kráľa alebo iného hodnostára ako dôkaz svojej serióznosti – to sa týkalo rovnako mužov, ako i žien.17

Bežci dlho patrili k pouličnej scéne. V polovici 19. storočia začali ľudia túžiť po čomsi výnimočnom, ak už mali za vystúpenie platiť, a viac ako rýchlosť ich zaujímala forma. Mnohí si zaobstarali obrovské klobúky a pestrofarebné kostýmy, počas predstavenia sa prezliekali, no neboli jednoducho len klaunmi. Wilhelm Goebel z Pruska, ktorý zabehol štyri versty (jedna versta = 1,067 km) za dvanásť minút, si dával záležať na komickej príchuti celého predstavenia – behal so závažím alebo v brnení či s babičkami na chrbte. Ovládal všakovaké artistické kúsky, predvádzal číslo s akrobatmi a usporadúval preteky, pri ktorých dostal vyzývateľ 150-krokový náskok, aby vytvoril napätie. Bežci bežali dopredu a dozadu, do kopca a dole z kopca, v úzkych uličkách i na veľkých námestiach.

Nemecký bežec Peter Bajus, narodený v roku 1795 bol jedným z najrýchlejších. Keď šľachtici prestali najímať v Nemecku a okolitých krajinách bežcov, odcestoval do Londýna a preslávil sa najmä ako bežec na stávky. Keď sa vrátil domov v roku 1824, zamestnal ho veľkovojvoda Hessenska-Darmstadtu. Bajus bol výnimkou, keďže bol najprv krasobežcom a až potom behával pre šľachtu:

Je štíhly, s trochu vychudnutou tvárou, mocne stavanými nohami a silnými šľachami, má hlavu, ktorá je menej ako osmina jeho tela, prepadnutý hrudník, dobre formované nohy, trochu odstávajúce uši, silné ruky a chodidlá. Nikdy neochorie, nie je veľký jedák ani pijan, je prirodzene flegmatický, ak sa veľmi namáha, zbledne v tvári, ale nikdy sa príliš nerozhorúči; necíti tlak na hrudi alebo pichanie v boku – dokonca ani keď beží proti vetru.18

Bajus dokázal zabehnúť šesťkilometrovú trasu, ktorú bežní chodci zvládli za jednu hodinu, len za osemnásť minút. Bajus, mocný ako medveď mohol niesť sto kíl polhodinu a 150 kíl štvrťhodinu bez prestávky. Bol vysoký a mal ľahké nohy, čo je zriedkavá kombinácia, bol rovnako dobrý na všetkých vzdialenostiach, ľudový hrdina, ktorý inšpiroval piesne a príbehy. Ľudia ho volali „jelenia noha“, a novinári vyrátali, že by vzhľadom na svoje tempo dokázal obehnúť okolo zemegule za 150 dní.

Bol výnimočným zástupcom vymierajúceho stavu bežcov a vykonával svoje povolanie až do roku 1844, keď sa mu znova zachcelo bežať na stávky. Hoci odbehol ako 49-ročný tridsať kilometrov za dve hodiny, konkurenciu mladíkov nezvládol a domov sa vrátil krívajúc. Bol na svoj vek výnimočne zdatný, ale najlepších mladých mužov nemohol poraziť.

Krasobehanie bolo medzi rokmi 1840 a 1850 najpopulárnejšie v Európe s výnimkou Veľkej Británie. Od polovice devätnásteho storočia sa rozvíjal moderný šport. Krasobežci vzbudzovali čoraz menší záujem a pozornosť, pretože v rámci cvičebných spolkov a podobných združení začali behávať i iní ľudia.

Bežci až do polovice devätnásteho storočia zastávali aj naďalej dôležité úlohy – boli súčasťou pôvodného spôsobu komunikačnej siete, ako i varovného systému. Potom však prevzali ich úlohu jazdci, povozy, vlak, telegraf a telefón a oni sa stali starosvetskou a prebytočnou kuriozitou. Poslovia behávali na dlhé i krátke vzdialenosti, osamote alebo v skupinách, aby zabavili iných alebo za peniaze. Keď vymizli, ľudia si našli inú motiváciu na beh.

Z pohľadu globálnych dejín je moderné organizované behanie novinkou. Ale v prehistórii behania išlo o oveľa viac ako len o čas, za ktorý zabehne bežec jeden okruh, či rekordy – hoci do nej nepochybne patria. Budeme sledovať vývoj behania od najstarších čias a zistíme, prečo behali ľudia z rôznych častí sveta, krajín a počas rôznych časových období. Globálne dejiny behania nie sú také jednoznačné, ako by sme si mohli sprvu myslieť. Sú plné úžasných prekvapení a zábavných príbehov, hoci behanie bolo odjakživa v podstate rovnako jednoduché.

Kedy vlastne začali ľudia behať?

BEHANIE – PRVOTNÁ ĽUDSKÁ VLASTNOSŤ

Kráľovi synovia museli behať každý deň a nedostali jedlo, kým tak nespravili, preto vyrážali už ráno.

Neznámy egyptský prameň

Biológ Dennis Bramble a antropológ Daniel Lieberman tvrdia, že človek sa pred dvoma miliónmi rokov vyvinul z prapredkov podobných opiciam práve vďaka tomu, že musel behať na dlhé vzdialenosti, aby ulovil zver na afrických savanách. Podnebie sa menilo a veľké lesy nahradili savany, čo znamenalo vznik nových životných podmienok. Príslušníci druhu Australopithecus, ktorí vedeli bežať, mali dôležitú výhodu a postupom času to podporilo aj ich stavbu tela, ktorá bola prospešná behu na dlhé trate. Takéto zručnosti boli dôležité v evolúcii ľudí. Anatómia a stavba tela sa menila, keď boli naši predkovia nútení zísť zo stromov na zem a anatomicky vyjadrené – beh ich poľudštil.1

Bramble a Lieberman protirečili etablovaným teóriám o behu, ktoré tvrdili, že ide len o nadviazanie na kráčanie po dvoch. Australopithecus začal behať pred štyrmi a pol miliónmi rokov, a súčasne skákal zo stromu na strom. Hoci náš predchodca kráčal po zemi, trvalo to minimálne tri milióny rokov, kým sa na scéne objavil Homo sapiens. V tom čase sa naši predkovia veľmi na ľudí nepodobali a práve behanie bolo zrejme faktorom, ktorý posunul evolúciu dopredu. V porovnaní s ľuďmi vyzeral Australopithecus viac ako opica, mal kratšie nohy, dlhšie ruky a svalnatejšie telo. „Ak by prirodzený výber neuprednostnil behanie, potom by sme sa naďalej podobali na opice,“ tvrdia Bramble a Lieberman.2

Títo dvaja muži sa zaoberali 26 vlastnosťami ľudského tela. Zaoberali sa fosíliami Homo erectus, „človeka vzpriameného“, o ktorom sa predpokladá, že žil v období pred 1,8 milióna až 140-tisíc rokov, a fosíliami Homo habilis, „človeka zručného“ (alebo aj „pračloveka“), ktorého pozostatky majú vyše 2,3 milióna rokov. Šľachy na nohách a chodidlách, pružné kĺby a efektívne prsty na nohách premenili tento druh na bežca. Človek robil dlhšie kroky a jeho telo tlmilo otrasy, keď sa chodidlá dotkli zeme. Dobrá rovnováha, kostra a svaly posilňovali telo a prispôsobili ho na behanie bez toho, aby sa prehrial – nemalú rolu pri tom zohrávalo niekoľko miliónov potných žliaz.

Schopnosť potiť sa a vyrovnať sa s teplom pomohla človeku unaviť pri love rýchlejšie zvieratá. Človek mohol trénovať a vycvičiť sa na extrémnu výdrž, ktorá mu umožňovala loviť počas horúcich dní oveľa rýchlejšie zvieratá, ako napríklad antilopy. Krováci v Afrike naďalej lovia tieto zvieratá, až kým sa neprehrejú a nestanú sa ľahkou korisťou.

Behanie je prvotnou ľudskou vlastnosťou, ktorú človek využíval v mnohých ohľadoch. Trvalo však státisíce rokov, kým sme o tom boli schopní zachovať písomnú zmienku.

Kráľovský beh na dlhé trate

Kráľ Šulgi vládol južným sumerským mestám od roku 2094 do 2047 pred n. l. Bol to všemocný kňaz a kráľ, generál i pokladník. Kráľ dbal na to, aby občania odovzdávali obilie a iné tovary úradovni v chráme – chrám bol súčasne bankou i miestom, kde sa vyplácali mzdy.

V roku 2088 pred n. l. sa v svätých mestách Nippur a Ur (neďaleko dnešného Bagdadu) uskutočnili ďakovné slávnosti. Kráľ Šulgi sľúbil, že sa zúčastní na oboch slávnostiach v časovom rozpätí medzi dvoma západmi slnka. Musel bežať z Nippuru do Uru a naspäť – celkovo to bolo 320 kilometrov. Bol oblečený do posvätného odevu, ktorý nemohol nosiť nik iný, na hlave mal čiapku a na tele košeľu z drahocennej látky, na tvár mu pripevnili umelú bradu. Bol nízky ako väčšina Sumerov a mal veľký krivý nos a tmavé oči.

Po mnohých hodinách sa blížil k Uru, jednému z najposvätnejších mezopotámskych miest, kde prebýval boh Mesiaca Nanna. Prebehol popri zavlažovaných poliach a ovocných sadoch – vodu získavali z rieky Eufrat, ktorá pretekala hneď za múrmi mesta. V diaľke sa týčil kráľov cieľ: Zikkurat, schodovitá pyramída, kde sídlil boh Mesiaca. Kráľ Šulgi prebehol cez mestskú bránu a opevnenie s hrubými múrmi z pálenej hliny a pokračoval ďalej v úzkych uličkách, popri nízkych domoch až k severnej časti mesta, kde ležali všetky svätostánky. Pribehol k Nannovej chrámovej veži, obklopenej vysokými stenami a záhradami, potom sa vyštveral po mnohých schodoch do chrámu, ktorý bol plný črepníkov, nádob a džbánov s jedlom a pitím pre boha.

Kráľ Šulgi obetoval jedlo a iné veci pred sochou Nanna, aby mu vzdal úctu a aby upokojil jeho prípadný hnev. Kráľ bol len bohovým zástupcom – všetka moc prináležala Nannovi, to on chránil mesto Ur.

Potom sa kráľ Šulgi vybral do Nippuru. Prešiel popri najväčšom urskom kláštore, kde bývala jeho najstaršia dcéra a pôsobila ako najvyššia kňažka, a opustil mesto.

Sumeri obývali pomerne rovinatú krajinu s dobrými cestami. Nemali kopce a doliny, nemuseli sa brodiť cez rieky a okrem toho panovník bežal v chladnejšom ročnom období. Kráľ Šulgi vedel, aké je dôležité udržiavať pohodlnú a pravidelnú rýchlosť a nezastavovať sa nadlho. Pil vodu a jedol datle, figy, hrozno, chlieb a med v chyžiach, ktoré boli od seba vzdialené na pár hodín. Jeho sprievod tvorili sluhovia s džbánmi s vodou a fakľami, ktorými mu svietili v noci na cestu. Kráľ nebol v tme sám, starali sa oňho. Pod hviezdnou oblohou napredoval zvláštny malý sprievod: na jeho čele kráľ, ktorý striedavo kráčal a bežal, za ním sluhovia, pripravení pomôcť mu pri najmenšom náznaku z jeho strany.

Kráľ Šulgi minul rozľahlé parky a chrámy pri Nippure. Vstúpil cez mestskú bránu ešte pred tým, ako mu vypršal čas, a hneď šiel zložiť hold slnečnému bohu Utu a bohyni plodnosti Inanne. Pred sochou obetoval za svoj ľud. Kráľ si vykonal svoju povinnosť a dokázal obrovskú fyzickú zdatnosť, ako mu to ukladali nepísané pravidlá. Zabezpečil si tým posmrtnú slávu. Kráľ svoj výkon za pomoci zapisovateľov a rozprávačov trochu prikrášlil.

Na niektorých náleziskách miest Južnej Mezopotámie – „krajine medzi riekami“ Eufrat a Tigris v súčasnom Iraku – sa doposiaľ zachovali zápisky v najstaršej písanej reči. Ľudia z tejto oblasti sa venovali poľnohospodárstvu a využívali dômyselné zavlažovacie systémy. Hustota obyvateľstva vďaka tomu narastala a pred 3 500 rokmi pred n. l. vyrástli v Mezopotámii niektoré z prvých miest na svete. Poslovia-bežci zohrali v najstaršej známej byrokracii ústrednú rolu. Doručovali oficiálne dokumenty po celej ríši, veľmi si ich vážili a vyplácali ich olivovým olejom či pivom alebo pozemkami.4

Mladíci začínali tak, že doručovali listy medzi hlavným mestom a miestodržiteľmi v provinciách. Neskôr sprevádzali sprievody otrokov a zodpovedali za transport potravín a stavebných materiálov. Posol Ir-Nanna vykonával svoje povolanie tak dobre, že sa stal vedúcim kráľovej úradovne a všetkých poslov a následne správcom kraja a miestodržiteľom. Povolanie posla mohlo znamenať postup v štátnej hierarchii, čo ambicióznych mladíkov lákalo. Poslov neustále presúvali krížom-krážom po ríši a scestovaných a rozhľadených mužov to predurčovalo na väčšie úlohy.5

Archeológovia nenašli v Sumerskej ríši zvyšky športových arén, ale boxovanie a zápasenie sa spomína v poézii i úradných textoch. Ľudia sa venovali aj loptovým hrám. Mnohí Sumeri disponovali voľným časom, cenili si dobrú fyzickú kondíciu a dávali sa zabávať akrobatmi a žonglérmi. Behanie bolo často prepojené s kultovými slávnosťami. Náboženstvo a šport šli často ruka v ruke – napríklad vtedy, keď najrýchlejší kráľovský sluha prenášal ovce a kozy, ktoré mali byť obetované bohom pred slávnosťami a hostinami.

Faraónsky beh

V Egypte vyrastala v období medzi rokmi 3100 a 3000 pred n. l. v údolí rieky Níl organizovaná ríša. Z archeologických nálezov vyplýva, že jej obyvatelia sa venovali streľbe z luku, zápaseniu, boxovaniu a pretekali sa na koňoch. Egypťania behali, plávali, jazdili na koňoch, šermovali a hrali loptové hry. V tejto ríši sa behom živili poslovia, bežiaca pechota, muži, ktorí sprevádzali významné a mocné osobnosti prevážajúce sa v kočiaroch a vojaci, ktorých vybrali za „rýchlobežcov“.

Králi sa najviac preslávili bežeckým rituálom počas slávnosti vďakyvzdania Heb Sed – „slávnosť chvosta“. Názov poukazoval na chvost zvieraťa, ktorý mal faraón v skoršom egyptskom období pripevnený vzadu na oblečení.

Heb Sed sa oslavovalo takmer tritisíc rokov a slávnosť sa prvý raz uskutočnila v počiatkoch vzniku ríše faraónov. Najprv to bola vojenská oslava so sprievodom a nosičmi vlajok, počas ktorej behali vojnoví zajatci vznešeného pôvodu (následne ich popravili) okolo značiek symbolizujúcich hranice ríše. V neskoršom období behal okolo značiek už len kráľ.

Ramzes II. (1303 – 1213 pred n. l.) sedel na faraónskom tróne 66 rokov od roku 1279 pred n. l.6 Pred korunováciou musel behať na slávnosti vďakyvzdania, na ktorej sa zúčastnilo množstvo občanov, popri jednej z pyramíd, aby dokázal, že je hoden trónu. Na okruh asi 140-metrovej arény sa postavil sám, ale pomáhali mu nadprirodzené sily. Pil posilňujúce nápoje a jedol posvätné jedlo.

O tridsať rokov musel Ramzes nanovo zabehnúť tú istú vzdialenosť, aby dokázal a predviedol svoju vitalitu a silu. Opakovane behal tento okruh medzi pyramídami počas slávnosti vďakyvzdania každý tretí alebo štvrtý rok. Poddaní chceli vidieť, či a ako test zvládne. Všetko, každý aspekt života tejto spoločnosti, záviselo od Ramzesa, bol stredobodom sveta a zaručoval občanom harmóniu. Len on mal priame spojenie s bohmi a podieľal sa na ich veľkej moci. Ako zástupca bohov sa staral o plody ich stvorenia. Slabý, bezmocný panovník by uvrhol celý vesmír do nebezpečenstva.

Ramzes zabehol povinný okruh aj ako 90-ročný – bolo to dôležité, pretože značky, okolo ktorých behal, symbolicky označovali teritórium ríše.7

Archeológovia objavili len zopár stôp, ktoré dokazujú existenciu bežeckých pretekov v Starovekom Egypte, ale vyskytujú sa záznamy o osobách, ktoré boli „najrýchlejšími z rýchlych“. Okrem iného narazili aj na zmienku o mužovi, ktorý „prekonal v rýchlosti celé mesto, predbehol Núbijcov i Egypťanov.“8

Novoobjavený kamenný monument pri starej ceste z hlavného mesta Memfis do oázy Fayum, opisujúci obdobie medzi 6. decembrom 685 a 5. januárom 684 pred n. l. nám prezrádza čosi viac o egyptskom behaní. V tom období panoval v ríši kráľ Taharka a na jeho príkaz umiestnili „v západnej púšti, na západ od jeho paláca“ míľnik s nápisom: „Bežecký tréning pre vojsko syna Slnka, Taharka.“9

Kráľ si vyberal vojakov, ktorí trénovali v púšti, a používal ich pri bleskových útokoch. Vypravoval sa do tréningového tábora, aby sa potešil pohľadom na ich dobrú kondíciu a potom zorganizoval bežecké preteky z hlavného mesta Memfis cez púšť do Fayumu. Monarcha nasledoval bežcov v koči ťahanom koňmi, ale na niektorých úsekoch z neho vyskočil a bežal s nimi – to bol pre takú významnú osobu neslýchaný čin. Mužom to dávalo pocit, že kráľ sa doslova pohybuje na ich úrovni. Bežci dorazili do Fayumu uprostred noci, zostali tam dve hodiny a potom všetci spolu vyštartovali naspäť do Memfisu, kam prišli, keď vychádzalo slnko. Prvý v cieli dostal zvláštnu odmenu a všetci, ktorí dobehli, boli vyznamenaní.

Podľa míľnika zabehli vojaci 50 kilometrov z Memfisu do Fayumu za štyri hodiny. Spiatočná cesta im trvala dlhšie, pretože boli unavení a bolo teplejšie.

Behanie bolo v Mezopotámii a Egypte často súčasťou náboženského rituálu, prípadne súviselo s vojenským životom alebo to bol spôsob komunikácie s bohmi. Egypťania boli navyše predvojom inej pučiacej športovej kultúry v okolí Stredozemného mora – gréckej. A tá mala na formovanie moderného športu podstatne väčší vplyv.

UCTIŤ SI BOHOV

Bežci majú nadmerne vyvinuté nohy.

Sokrates (470 – 399 pred n. l.)

Jeden chlapec, ktorý sa narodil v gréckom mestskom štáte Argos okolo roku 350 pred n. l., sa volal Ageus.

Nevieme presne, ako vyzeralo jeho detstvo, budeme sa však opierať o bohaté vtedajšie pramene o behaní.1 Agea celkom iste (ako iných slobodných gréckych chlapcov), viedli gymnastes – učitelia gymnastiky. Chlapci mali len šesť či sedem rokov, keď začali zápasiť, cvičiť gymnastiku alebo behať pod riadnym dozorom. Debutovali pri fakľovom behu a na miestnych náboženských slávnostiach, v štafetovom behu alebo v rámci bežeckých pretekov, ktoré dotvárali prostredie gymnázia (gymnos; nahý). Ageus behal nahý, bosý a ponatieraný olivovým olejom po športovisku, ktoré malo i strechu pre prípad zlého počasia. Neďaleko bola tečúca voda a po tréningu sa mohol okúpať, spoločnosť mu robili kamaráti a starší učitelia – mal všetko, čo chlapec potreboval, aby sa z neho stal riadny muž a dobrý bojovník. Blízky vzťah s dospelými mužmi bol v starovekom Grécku bežný, napriek tomu, že sa chlapci neskôr oženili a založili si rodiny. Rodičia povzbudzovali svojich synov, aby sa zdržiavali v spoločnosti mužov, od ktorých sa mali naučiť čo-to o živote.

V Argose pôsobili uznávaní tréneri. Mesto patrilo medzi najstaršie v starovekom Grécku, bolo veľmi rozvinuté a obklopené mestskými múrmi, ktoré ho chránili proti nepriateľom. Preslávilo sa šikovnými sochármi a architektmi. Z tohto mesta pochádza vynálezca disku a tu sa astronómovia šplhali hore do veže, aby pozorovali hviezdy. V takomto mestskom štáte vyrastal Ageus.

Tréneri ho cvičili v technike a vysvetľovali mu, aké dôležité je behanie v hlbokom piesku, ktorý je ťažký a šetrný k nohám.2 Pripevňovali chlapcom na nohy závažia alebo ich obliekali do brnenia. To boli od čias antiky bežné tréningové postupy. Chlapci behávali na štadióne. Vonku do terénu sa dostali zriedka, pretože pretekali na dráhe, ktorá bola dlhá 200 metrov (v Olympii to bolo 192 metrov).3

Ale Ageus nebol šprintérsky typ. Bol ľahko stavaný a mal výdrž, ktorá sa zvyšovala rok čo rok. Ideálnou disciplínou bol preňho beh na dlhé trate.

Ageus pretekal v behu najprv vo svojom meste. Neskôr sa vybrala skupinka z jeho gymnázia za mestské múry, aby si zmerali sily s inými chlapcami v ich veku, keďže najnižšia veková skupina v behu – i v Olympii – boli chlapci pod trinásť rokov. Nielen filozof Aristoteles varoval pred surovým zneužívaním mladých tiel, aj tí najlepší detskí bežci mohli len zriedkakedy konkurovať dospelým.

Ageova výkonnostná krivka stúpala nahor a v roku 327 pred n. l. sa rozhodol zúčastniť na olympijských hrách. Musel sa však zoceliť pri pretekoch s protivníkmi, ktorí sa pohybovali na rôznych výkonnostných úrovniach. Okrem toho pracoval Ageus celý čas ako posol pre svoje mesto, stále pripravený doručiť správu, či už o vojne, slávnosti, svadbe, zábave alebo obetách. Bol osobou, ktorú v meste každý poznal, vídali ho behávať s dôležitými posolstvami a bol všade tam, kde sa dialo niečo významné.

Na sklonku jesene v roku 327 pred n. l. sa Ageus začal pripravovať na olympijské hry, ktoré sa mali uskutočniť nasledujúci rok v auguste. Zvyčajne sa profesionálni atléti vzhliadajúci k vrcholu Olympie venovali príprave desať mesiacov. Musel celý čas trénovať a riadiť sa trénerovými radami o výžive, oddychu, spaní a technike. Nesmel veľa jesť alebo piť priveľa vína, musel si dávať pozor na váhu, no tú regulovali veľké dávky tréningu a povolanie mestského bežca. Tréneri mu prikázali celibát, pretože seriózni atléti sa pred dôležitými pretekmi zriekajú erotiky, aby nazbierali silu.

Plynuli hektické mesiace, počas ktorých sa dostával do formy. Ageus trénoval, cítil sa čoraz silnejší a pripravený na veľké preteky, pretože olympiad – čas medzi dvoma olympijskými hrami – mal čoskoro uplynúť. Kondíciu si posilňoval aj menšími pretekmi, behal s kamarátmi a behával v teréne okolo Argosu.

Ageus pred vycestovaním oslovil bohov, tak, ako to Gréci robili, aby im dožičili zdravie a šťastie, a zaviazal sa im sľubom, ktorý splní, ak vyhrá. Nepretekal sám. Všade okolo boli bohovia a duchovia a pozorovali všetko, čo sa deje – ľudia boli len malými dielikmi veľkej hry – aj v športovej aréne. Žil v spoločnosti, kde bolo všetko v božích rukách: ľudské činy, budovy, prírodné javy, stromy a rieky. Všetko, čo videl a počul v prírode, bolo znamením, ktoré sa snažil interpretovať a zistiť, či sú bohovia nahnevaní alebo priaznivo naklonení. Modlil sa k voľakedajším slávnym argoským atlétom, či už živým alebo mŕtvym, aby mu pomohli.

Ageus a jeho sprievod (otec a bratia) opustili Argos a vydali sa do Elisu. Mali pred sebou významnú a ťažkú povinnosť. Ageus mal reprezentovať mesto v najväčších a najvznešenejších zo všetkých gréckych športových slávností, ktorá sa konala v Olympii na západnom pobreží Peloponézu, asi tridsať kilometrov od mora. Tam sa Gréci pretekali najmenej od roku 776 pred n. l., ale pravdepodobne už omnoho dlhšie. Ageus počúval od detstva príbehy o významných bežcoch, heros – hrdinoch so statusom polobohov a sníval o tom, že sa im bude podobať. Bol ochotný trpieť, aby dosiahol to, čo oni, chcel, aby tí, čo prídu po ňom, vyslovovali jeho meno s úctou a modlili sa k jeho sochám. Hrdinský výkon by navyše priniesol slávu jeho rodine a rodnému mestu a demonštroval by spojenie s božskými silami. Teraz bol rad na Ageovi, aby sa stretol s najlepšími z najlepších.

Prišli do Elisu, ktorý sa plnil napätými a ambicióznymi športovcami, čakajúcimi na prvý spln mesiaca po slnovrate, pretože ten mal odštartovať olympijské hry. Ageus sa zapísal u rozhodcov v Elise, kde atléti bývali, jedli a trénovali a kde boli izolovaní od vonkajšieho sveta posledný mesiac pred hrami. Takto to robili aj pri iných gréckych športových hrách: spoločne trénovali a potom si z nich rozhodcovia vybrali, aby sa na skutočných pretekoch zúčastnili len tí najlepší. Navyše sa mnohí plavili do cieľa dlhý čas na lodiach a nohy zvyknuté na more si musia privyknúť na suchú zem, aby bežci dokázali vydať zo seba to najlepšie.

V Elise už viac neplatilo slovo trénera, hoci sa mohol prizerať. Okrem trénovania, jedenia, oddychovania a spania sa toho v Elise nedalo veľa robiť, lebo to nebolo ani mesto ani dedina. V Elise bývali len kňazi, ktorí strážili svätyne a riadili kultové a športové slávnosti. Všetci nádejní športovci sa stretli v tábore s prísnym režimom, kde najslabších vylúčili, až kým v každej disciplíne neostali len tí najlepší. Muži, ktorí sa kvalifikovali, museli zo seba dostať to najlepšie. Hry sa organizovali každý štvrtý rok a stovky dobre vytrénovaných mužov sa do užšieho výberu nedostali. Preteky boli určené gréckym mužom, ktorých rodičmi boli slobodní grécki občania. Ageus ale vedel, že to tak nie je. Vedel, že nastúpi tvrdá konkurencia zo Severnej Afriky, Egypta a iných oblastí z okolia Stredozemného mora, kde udelili športovo nadaným otrokom občianstvo v mestských štátoch, dúfajúc, že im výhrou získajú úctu.

Dva dni pred hrami predstúpil Ageus a zostávajúci pretekári pred desať rozhodcov. Oficiálne ich pozvali, aby sa zúčastnili na hrách, a potom sprievod opustil Elis a zamieril do starobylej kultovej Olympie, ktorá bola vzdialená asi šesťdesiat kilometrov. Všetci tam kráčali spoločne. Na cestu sa vydal zvláštny sprievod. Na čele šli rozhodcovia, oblečení vo fialovom s vencami a kvetmi okolo krku. Nasledovali športovci obklopení trénermi a príbuznými, po nich šli koče ťahané koňmi, kone a obetné zvieratá, medzi nimi stovky volov, ktorých chovali v okolí. Úplne na konci kráčali diváci, ktorí sledovali celý tréning. Cesta z Elisu do Olympie im trvala dva dni a po ceste obetovali zvieratá, takže sa to sotva dalo považovať za ideálnu prípravu na športový výkon.

Diváci prichádzali v húfoch pešo po chodníkoch a neveľmi schodných cestách cez hornatú krajinu. Tí, ktorí cestovali zďaleka, strávili celé týždne trmácaním sa po pevnine i mori, len aby si užili atmosféru v Olympii. V Ageových časoch sa na hrách zúčastňoval celý grécky svet od Marseille až po Čierne more. Prišli čierni Severoafričania, Arabi i plavovlasí ľudia – títo diváci strávili väčšinu roka tým, že cestovali po športových slávnostiach, aby povzbudili favoritov zo svojho mestského štátu.

Diváci sledovali Olympiu, kde sa pripravovala slávnosť. Hemžilo sa to tam ľuďmi, prostitútky si mohli za pár dní zarobiť toľko, čo za celý rok, obchodníci si stavali stánky a filozofi vášnivo diskutovali. Prichádzajúci atléti uvideli chrámy, kúpele, štadión a veľkú dostihovú dráhu a posvätné olivové stromy, z ktorých listov sa zhotovovala koruna pre víťaza. Dejepisci čítali nahlas svoje diela a básnici prichádzali, aby veršovali nové básne o nových víťazoch. Zišli sa tam všakovakí ľudia, aby profitovali z toho, čo sa dialo, sledovali hry alebo sa na nich zúčastnili. Prenocovali v stane alebo pod holým nebom a boli len zlomkom davu plného očakávania. Ale okrem prostitútok, ktoré „pracovali“, nemali vydaté ženy prístup na štadión. Vraví sa, že vydaté ženy, ktoré prichytili, ako sa snažia vkĺznuť na štadión, zhadzovali z neďalekého útesu. Ideálne by mal počas hier vládnuť v celkom starovekom Grécku mier a pokoj zbraní. Bola to predsa spoločná grécka inštitúcia a všetky grécke štáty si ju chceli zachovať.

Pre Agea to začínalo byť smrteľne vážne. V starovekom Grécku bolo víťazstvo všetkým a súťažiaci (predovšetkým zo Sparty) sa báli porážky. Ak bežec porazil Sparťana, bolo to preto, že bol rýchlejší, nie preto, že bol odhodlanejší. Situácia začala byť ešte vážnejšia v prvý deň, keď Ageus a jeho pomocníci skladali prísahu pred rozhodcami a sochou Zeusa a sľubovali, že sa budú riadiť pravidlami. Mágia a zariekanie patrili k taktike bežca a boli veľmi prešpekulované.

V štvrtý deň hier (trvali päť dní) sa uskutočnili bežecké preteky. Súťažilo sa aj v boxe, zápasení, jazde na koňoch, päťboji a iných disciplínach.

Ageus pretekal v behu na dlhej trati, ten sa konal v ten deň ako prvý – behalo sa celkovo na tri vzdialenosti, a odštartovali ho zakrátko po východe slnka, aby sa vyhli nepríjemnej horúčosti. Vstával zavčasu, tréner mu ešte dával rady a masíroval ho, odriekal posvätné formuly a sľuboval bohom, čo sa dalo, len aby zvíťazil. Obrovský tábor sa prebúdzal, zo stanov sa vynárali unavené tváre a tisícky tiel ležiacich na zemi všade dookola sa začali hmýriť. Tridsať až štyridsaťtisíc ľudí si vytieralo spánok z očí a s východom prvých lúčov ranného slnka vychádzajúceho spoza hôr zaujali miesta na štadióne v Olympii. Prví diváci prišli už v noci, aby si zabezpečili najlepšie miesta.

Ageus a vyše dvadsať ďalších pretekárov si olejovalo telá a čakali, kým ich zavolajú k bráne na štadión. V súlade s gréckou tradíciou boli úplne nahí. I počas vojny bola nahota využívaná ako šoková taktika. Muži sa rozcvičovali a zahrievali a nad nimi sa vznášal pach olivového oleja.

Ageus počul zvuk trúbky, ktorá ich zvolávala na dolikos, preteky na dlhú trať, ktoré v Olympii predstavovalo vyše 24 dĺžok štadióna (4,6 kilometra). „Predstúpte!“ zakričal rozhodca. Každý muž sa prešiel dookola, zatiaľ čo hlásateľ vyvolával jeho meno a mesto a pýtal sa zúčastnených, či sa niekto môže zaručiť za ich slobodný status a dobrú povesť. Ageus sa dočkal dobrých hodnotení a prekonal aj poslednú prekážku. Všetci prešli k posvätnej striebornej urne a vybrali si čísla, ktoré mali rozhodnúť o ich štartovacej pozícii. Potom hlásateľ zakričal: „Nech sa preteky začnú, zmerajte si sily. Víťazstvo je v rukách Diových.“ Bežci napäto čakali a spolu s nimi desaťtisíce vášnivých divákov. Dobrý štart bol veľmi dôležitý.

Lano, ktoré označovalo štartovaciu líniu – hysplex – padlo a muži bežali ku koncu štadióna a naspäť, keďže Gréci nebehávali okruhy. Ageus zapadol do pravidelného rytmu, držal si dobrú pozíciu a špurtoval k víťazstvu.

Jeho tréner, príbuzní a rodáci revali nadšením. Nosili ho víťazoslávne dookola a boli najšťastnejšími ľuďmi na svete. Neskôr hrdo kráčali medzi stanmi a pozývali ľudí v Ageovom mene na oslavný večierok s vínom a grilovaným mäsom. Oslavovali celú noc, spievali, tancovali a chválili Dia, ktorý ich obdaril víťazstvom. V Olympii bolo počas takýchto nocí rušno, tmou prebleskovali ohne a ozývali sa tisícky hlasov v mnohých rečiach a dialektoch. Ale teraz nebol víťaz stredobodom diania.

Ageus chcel demonštrovať, aký je statný a hneď po víťaznej ceremónii sa pustil znova do behu. Bežal celých sto kilometrov do Argosu cez lesy a rieky, po cestách a hornatom teréne a dorazil spotený a šťastný ešte v ten istý večer. Spôsobil rozruch v meste, ľudia v uliciach ho oslavovali, rečnili a pripíjali mu na zdravie, blahoželali si a usporadúvali večierky. Keďže bol dobrý bežec a dokázal, že myslí na občanov svojho mesta, rozhodli sa Argosania, že mu dajú spraviť sochu, aká prináležala víťazovi Olympijských hier, avšak nielen pri štadióne v Olympii, ale aj v jeho rodnom meste.4

Na počesť Dia

Olympijské hry boli prvé a najväčšie grécke atletické hry, ktoré sa rozšírili vo vyše tisíc gréckych mestských štátoch. Behanie bolo dôležité, najmä beh na krátku vzdialenosť, a hry boli pomenované podľa víťaza týchto pretekov. Olympijské hry sa tradične začínali cvičením – stade – šprintom na dĺžku štadiónu. Bol to beh s fakľou na počesť Dia, ktorou sa zapálil oheň na Diovom oltári. Grécky kuchár Corobeus sa stal v roku 776 pred n. l. prvým víťazom a vyhral jablko. Nikto nevie povedať s určitosťou, kde a ako tieto hry vznikli, ale mnohé naznačuje tomu, že sa Gréci inšpirovali Kréťanmi, Féničanmi z územia dnešného Libanonu a Sýrie, obyvateľmi stepí Strednej Ázie a indoeurópskymi prisťahovalcami. Íri tvrdia, že ich predchodcom boli Tailteannské hry v Írsku, ktoré sa vraj prvý raz konali v roku 1829 pred n. l., nedá sa to však dokázať.5

Beh bol najstaršou športovou udalosťou gréckeho športu. Medzi hodnoverné pramene patrí aj Homérova Illiada a Odyssea z 8. storočia pred n. l. V nej sa spomína Achilles, ktorý pretekal v behu pri pohrebných hrách na počesť nebohého významného muža. Zachoval sa aj príbeh o bohyni Atalante (jeho ženskom náprotivku v gréckej mytológii) a o jej legendárnom behu. Grécky šport a beh sa vyvíjal ako kult, pri ktorom sa uctievali predkovia a bohovia a kde bola fyzická sila dôležitá na obranu.6

Aj pred olympijskými hrami ľudia behali a športovali na mnohých miestach, tieto však boli najdôležitejšie, pretože boli vzorom pre starovekých Grékov a následne aj západnú civilizáciu o vyše dve miléniá neskôr.

Olympijské hry sa rozšírili, aby zahrnuli aj iné behy ako šprint: behalo sa na dve dĺžky, na dlhé trate, neskôr pretekali muži v brnení a chlapci na krátke trate. Tieto disciplíny sa stali pre grécke atletické hry normou. Najlepšie sa volali „vencové hry“ a uskutočňovali sa pravidelne v pevne stanovených intervaloch. Okolo roku 500 pred n. l. bol program takýto:

Olympijské hry, júl/august 500 pred. n. l.

Némejské hry, august/september 499 pred. n. l.

Isthmické hry, apríl/máj, alebo máj/jún 499 pred. n. l.

Pýthické hry júl/august 497 pred. n. l.

Némejské hry august/september 497 pred. n. l.

Isthmické hry, apríl/máj 497 pred. n. l.7

Na dôvažok organizoval každý mestský štát ročné atletické stretnutia. Mnohé z nich sa odohrávali v Aténach a Sparte. Okolo roku 150 pred n. l. sa v Grécku konalo pravidelne vyše dvesto veľkých pretekov, a dali sa na nich vyhrať dobré ceny. Najlepší atléti zarábali majetok a žili z neho po zvyšok života. Víťazi pochodovali po uliciach rodného mesta v koči ťahanom koňmi a občania ich nadšene vítali. Píše sa, že niekedy tvorilo víťazný sprievod až tristo vozov ťahaných bielymi koňmi. Často dostávali po zvyšok života olivový olej – amfory s olivovým olejom boli veľmi bežným výmenným prostriedkom a mali rovnakú cenu ako peniaze. Mnohým udelili penziu, oslobodili ich od daní a poskytovali im ubytovanie zadarmo. Víťazov pozývali na honosné obedy, jedli zadarmo v mestskej radnici a mali vyhradené miesta v predných radoch divadla. Slušne si mohli zarobiť len tým, že sa ukázali na atletických stretnutiach, alebo využili svoj status ako odrazový mostík k politickej kariére.

Počas Panaténskych hier medzi rokom 400 a 350 pred n. l. vyplatili víťazom ceny v hodnote 570-tisíc dolárov v prepočítaní na dnešný kurz. Súťažiaci sa uchádzali o prvé ceny v disciplínach, ktoré zahŕňali spievanie, behanie, hádzanie, skákanie a preteky na konských záprahoch. Najväčšie výhry pripadli víťazom v mužských bežeckých pretekoch, a to sto amfor s olivovým olejom, ktoré mali v prepočte na dnešný kurz hodnotu asi 40-tisíc dolárov.

Hviezdy športového neba žili z prostriedkov bohatých dobrodincov alebo mestských štátov a mali vlastné odbory. Nemali slovo pre ,amatérov’, najviac sa mu významovo približovalo slovo idiotes – nezručná a ignorantská osoba.8

Pocta Hére

Aj Grékyne behali a najaktívnejšie boli dievčatá. S behom prestali, keď porodili deti. Sparťanky boli často obviňované z odhaľovania a provokatívneho správania a z toho, že sa správali chlapčensky a hrubo. Podľa jednej divadelnej hry „opúšťali domov a chodili von s mladými mužmi, pričom im otvorená sukňa odhaľovala stehná, behali opreteky a zápasili s chlapcami.“9

V Sparte dievčatá veľmi tvrdo cvičili a všestranne trénovali na cvičisku dromos ( v preklade „bežecká dráha“). V nijakom mestskom štáte nežili robustnejší ľudia. V Sparte boli slobodní občania značnou menšinou a ich existencia závisela od fenomenálnych bojových zručností. Dievčatá a chlapcov odoberali rodičom vo veku sedem rokov, aby sa stali vojakmi, žili jednoducho a zocelili sa. Pohŕdali slabosťou a považovali sa za neporaziteľných. Spartské dievčatá boli svalnaté a dobre stavané a učili sa všetkým športovým disciplínam vrátane zápasenia. Nemali na výber. Úlohou dievčat bolo porodiť dobrých bojovníkov. Žili v spoločnosti, v ktorej ľudia nemilosrdne zhadzovali slabé bábätká z útesu a chlapcov bičovali, aby obetovali svoju krv bohom a tak dokázali svoju silu – ak pri bičovaní neumreli. Chlapci sa prizerali tréningu dievčat, komentovali ich telá a vyberali si vyšportovanú manželku. V Sparte mala atletika aj manželský význam. Dievčatá behali dôležité preteky na počesť boha Dionýza.

Sparťanky boli známe tým, že behali nahé. Grékyne to nerobili, aspoň teda nie potom, čo im narástlo pubické ochlpenie. No pri istom rituáli plodnosti behali mladé dievčatá po posvätnej zemi, aby plodnosť zeme prešla do ich tela a zabezpečila im potomstvo.

Aj dievčatá a ženy cestovali v skupinách, aby súťažili a aj ich najdôležitejšie preteky sa konali v Olympii.

Každý štvrtý rok prichádzali dievčatá do Olympie mesiac pred mužmi, aby pretekali v behu na 160-metrovej Hérinej bežeckej trati. Táto bohyňa bola kráľovnou nebies a Diovou manželkou.10

Na Hériných pretekoch sa plánovalo zúčastniť šestnásť vybraných žien z dedín neďaleko Elis. Odišli s deväťmesačným predstihom do určenej budovy, aby utkali pre bohyňu honosnú róbu a nie je náhodou, že rituál trval deväť mesiacov – rovnako ako tehotenstvo. Bola to úmorná a dôležitá úloha. Neriadili sa pritom módou – róba tkaná pri príležitosti Hériných pretekov bola taká istá aj deväťsto rokov po roku 580 pred n. l. (obdobie, keď sa preteky uskutočňovali).

V deň pretekov bolo miesto presýtené ženským duchom. Ženy každého veku sa prizerali a pomáhali svojim kandidátkam. Tie boli oblečené ako amazonky v krátkych sukniach, s obnaženým pravým plecom a prsníkom. Amazonky boli mýtickým národom ženských superbojovníčok.

Dôležité profesie a kritickí filozofi

Ľahkonohí Krotónci

Grécke rekordy?

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PREDSLOV

POSLOVIA A PREDCHODCOVIA

Od chyže k chyži

Poslovia a krasobežci

BEHANIE – PRVOTNÁ ĽUDSKÁ VLASTNOSŤ

Kráľovský beh na dlhé trate

Faraónsky beh

UCTIŤ SI BOHOV

Na počesť Dia

Pocta Hére

Dôležité profesie a kritickí filozofi

Ľahkonohí Krotónci

Grécke rekordy?