Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Tak je to na tomto svete!

Ján Francisci

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Kristína Woods, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0174-9

Pôvodná publikácia

Ján Francisci. Tak je to na tomto svete! Veselohra v 1 dejstve od Jozefa Štolbu. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1905. 92 s. Ján Francisci poslovenčil.

Bibliografické poznámky

Slovenský divadelný ochotník. Sväzok III.

Vydanie tretie

Kníhtlačiarsko-účastinársky spolok v Turč. Sv. Martine

Nákladom priateľov ochotníckych divadelných hier

1905

Tak je to na tomto svete! Veselohra v 1 dejstve od Jozefa Štolbu

Poslovenčil Ján Francisci.

Osoby

PANI MRÁZIKOVÁ.

LINKA, jej dcéra.

PANI REHÁKOVÁ, jej švagriná.

JULKA, jej dcéra.

MILAN ROZKOŠNÝ.

TERKA, slúžka pani Mrázikovej.

Dej za našich časov.

(Izba u pani Mrázikovej. V prostriedku, na pravo a na ľavo dvere).

Výstup 1.

Mráziková a Reháková (vnídu z pravej strany).

MRÁZIKOVÁ: Veru ma veľmi teší, pani švagriná, že zase máme šťastie; prosím nech sa páči sadnúť.

REHÁKOVÁ (napráva si pred zrkadlom čepiec): Ďakujem, ďakujem. Bola som tu nedávno; veď znáte, že okrem vás veľmi zriedka chodím kde inde. — Ale kdeže sú naše dievčatá?

MRÁZIKOVÁ: Sú v hosťovskej, netreba sa nám o ne strachovať.

REHÁKOVÁ: Strachovať? Čo vám napadá? Tu pravda, že nie; ale inde by som sa veru bála o ne.

MRÁZIKOVÁ: Veru áno, veru áno, máte pravdu; ten svet je čím diaľ tým horší. Za naších časov —

REHÁKOVÁ: Chcete povedať za vaších časov, pani švagriná, lebo mne bude ešte len tridsaťšesť —

MRÁZIKOVÁ: Hahaha! Áno, máte pravdu, za mojích časov boly dievčatá celkom inakšie — také nevinné —

REHÁKOVÁ (zlostne): Ako húsatká, pravda?

MRÁZIKOVÁ: Trebárs ako húsatká. Ale potom pozdejšie dievčatá nestály nič; pani švagriná by vedela o tom asnáď všeličo rozprávať.

REHÁKOVÁ (zlostne): Ako ja viem, povstalo to len v pozdejších časoch.

MRÁZIKOVÁ (usmieva sa): No, jestli sa vám páči, povedzme radšej, že to povstalo len teraz.

REHÁKOVÁ (stranou): Na nevystátie ženská! (Nahlas.) Áno; a práve pre tú príčinu nedovoľujem Julke žiadnych kamarátok, lebo tie môžu dievča veľmi ľahko pokaziť.

MRÁZIKOVÁ: V tom ohľade som aj ja taká prísna na Karolinku. Bože môj, ja to znám — oh, tie kamarátky! Vaša Julka je jediné dievča, s ktorým smie obcovať.

REHÁKOVÁ: Ach, tie terajšie dievčatá — pani švagriná, človeku vlasy dupkom stávajú! (s dôrazom) to jest, ak nemá falošné —

MRÁZIKOVÁ (odvráti sa zlostne).

REHÁKOVÁ: — keď počuje a vidí, čo tie dievčatá teraz vystrájajú! Bože môj, keď si tak pomyslím, nám punčochy ani nevychodily z rúk.

MRÁZIKOVÁ: No, terajšie dievčatá sa tiež chytajú punčôch, lenže takých, v ktorých je mužský.

REHÁKOVÁ: Tak, tak, a pliesť nevedia.

MRÁZIKOVÁ: Leda siete, do ktorých by chytaly chlapov. Sotva podrastú, už berú romány do ruky, a aké romány — Pán Boh s nami! Hanba, že také veci smejú tlačiť!

REHÁKOVÁ: Pravdu máte. A aké to má následky! Dievča sa rozpáli, túži po spoločnostiach, zábavách a vôbec po veciach, o ktorých by ani vedeť nemalo; potom príde tá láska —

MRÁZIKOVÁ: Tu sme pri tom opravdovom. Bože! Ešte sú len detmi, a už obzerajú sa po mužských; píšu lístočky, a čo je najhoršieho pritom, študentíkom a iným podobným lachtikárom, ktorí ešte nie sú ničím — no, to by Karolinka so mnou pekne pochodila.

REHÁKOVÁ: Pravdu máte; celé mužské pohlavie dá sa rozdeliť na dve triedy: na deti alebo chlapcov, a na mužov. Mužom je ten, kto sa už oženiť môže, to už samé slovo ukazuje, a kto sa nemôže, je ne-muž.

MRÁZIKOVÁ: Ach, je to teraz bieda o tých mužov. Ale, keby všetky matky tak smýšľaly, ako ja, bolo by inak.

REHÁKOVÁ: Pani švagriná, ja to znám lepšie. Môj Jaroslav — no, že sa taký hodný šuhaj dievčatom páči, nie je žiaden div. — Ozaj, či nepozorujete, že sa teraz začína ponášať na mňa?

MRÁZIKOVÁ: Áno, veľmi; ale, pani švagriná, úprimne rečeno, váš Jaroslav nie je pekný, vy pozeráte naň priveľmi predpojatým okom.

REHÁKOVÁ (ostro): A keby sa ponášal na otcovu rodinu, vyzeral by ešte špatnejším. Teda, aby som dohovorila — ten rozpráva veci, žeby som ani neuverila, keby to dakto inší a nie môj syn hovoril. — Pani švagriná, ale prečo mesto len ustrojilo tú zatracenú promenádu, tam sa vám mládež iba pekne pohodlne tajne schádza. Pán Boh s nami!