Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

KARL MAY

VINNETOU druhý diel (ukážka)

Z nemeckého originálu (Winnetou, der rote Gentleman, 2. Band, Friedrich Ernst Fehsenfeld, Freiburg i. Br.)

Preklad © Teofil Ušák, dedičia

foto: Profimedia.CZ

Vydalo Vydavateľstvo Dixit, s.r.o., 2013

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

epub copyright© iAdverti publishing 2013

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Vydavateľ urobil všetky kroky na zistenie totožnosti autorov a na získanie súhlasu k použitiu ich diela. Ak sa vyskytuje v knihe fotografické, alebo iné dielo, ktoré nebolo autorsky vysporiadané a ste preukázateľne nositeľom autorských práv, prosím, obráťte sa na vydavateľa.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN-978-80-89662-01-2

Video súbory si môžete stiahnuť pomocou tohoto odkazu: https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

PRVÁ KAPITOLA ✪ Stanem sa detektívom

Sotva vyšiel prvý diel Vinnetoua, už mi čitatelia začali posielať listy s mnohými otázkami, ako sa udalosti ďalej vyvíjali. Všetko sa dialo celkom inak, než som si vtedy predstavoval.

Po ozajstnej naháňačke prišli sme k ústiu Rio Bosco do Natchitoches, kde sme mali nájsť Apača, ktorého tam Vinnetou zanechal. Bohužiaľ, táto nádej sa nám nesplnila. Pravda, našli sme stopy ľudí, ktorí tu boli, ale čo nám tie stopy prezradili! Našli sme tu aj mŕtvoly obidvoch obchodníkov, ktorí nám vtedy povedali, čo sa deje v dedine Kiowov. Ako som sa neskôr dozvedel od Vinnetoua, zastrelil ich Santer.

Tento lotor tak rýchlo plával dolu prúdom, že sa dostal k ústiu spomenutej rieky zároveň s obchodníkmi, hoci tí odišli z Tanguovho tábora oveľa skôr. Musel sa vzdať Vinnetouových nuggetov, a tak bol bez akýchkoľvek prostriedkov. Ulakomil sa teda na tovar oboch obchodníkov. Aby sa ho zmocnil, zastrelil obidvoch nič netušiacich mužov, a to pravdepodobne z úkrytu. Potom zmizol aj s ich mulicami. Toto všetko Vinnetou vyčítal zo stôp, ktoré našiel pri ústí rieky Natchitoches, keď tam dorazil.

Vrah nemal ľahkú úlohu. Previesť toľké mulice s nákladom cez savanu je pre jedného človeka veľmi ťažká vec. Okrem toho sa musel čo najviac ponáhľať, lebo vedel, že za ním idú prenasledovatelia.

Nanešťastie pršalo už niekoľko dní a dážď zmyl všetky stopy. Vinnetou sa teda nemohol spoliehať na svoj zrak, ale iba na rozličné domnienky. Santer pravdepodobne vyhľadal najbližšie osady, aby v nich speňažil svoju lúpež, a tak ich Apači museli všetky po poradí prehľadať.

Takto stratil Vinnetou veľa dní. Napokon však znovu našiel stratenú Santerovu stopu na Gaterovej faktórii. Santer tu bol, všetko popredal a kúpil si výborného koňa. Potom zamieril na východ po vtedajšej Red Riverskej ceste. Vinnetou prepustil všetkých svojich Apačov, ktorí by mu boli len prekážali. Poslal ich domov a vydal sa za vrahom iba sám. Mal pri sebe dosť zlatých zŕn, takže bol po hmotnej stránke zabezpečený, aby mohol ostať dlhšie vo východných štátoch.

Keďže nám Vinnetou pri rieke Natchitoches nezanechal nijaký odkaz, nevedeli sme, kde je, a nemohli sme ísť za ním. Zamierili sme teda do Arkansasu a najkratšou cestou sme sa vybrali do St. Louisu. Nesmierne som ľutoval, že som sa nestretol so svojím priateľom, ale nebolo v mojej moci zmeniť to.

Do St. Louisu sme dorazili po dlhej ceste jedného večera. Rozumie sa samo sebou, že som ihneď vyhľadal svojho starého priateľa Mr. Henryho. Keď som vstúpil do jeho dielne, sedel pod lampou pri sústruhu. Nezačul zaškrípať dvere.

– Good evening, Mr. Henry! – pozdravil som ho, akoby som bol len včera uňho naposledy. – Budete už čoskoro hotový so svojou guľovnicou?

Pri týchto slovách som si sadol na roh lavice práve tak, ako som to robieval často predtým. Vyskočil zo stoličky, chvíľku hľadel na mňa meravo, nechápavo a potom od radosti priam skríkol:

– Vy… vy… zememerač… vy… vy… čertovský Old Shatterhand!

Potom napriahol ramená, objal ma, tisol ma k sebe a jednostaj ma bozkával na obe líca, že to len mľaskalo.

– Old Shatterhand! Odkiaľ poznáte to meno? – spýtal som sa, keď sa výbuch jeho radosti trochu utíšil.

– Odkiaľ? Ešte sa aj spytujete? Vy vtipkár, veď sa o vás všade rozpráva! Stali ste sa zálesákom, aký nemá páru! Prvý mi o vás priniesol správu Mr. White, inžinier z najbližšej sekcie. Vychvaľoval vás až do neba, to musím povedať. Ale korunou všetkého bolo to, čo mi o vás hovoril Vinnetou.

– Ako to?

– Všetko mi vyrozprával, všetko.

– Čo? Ako? Vari tu bol?

– Pravdaže tu bol, pravdaže!

– A kedy tu bol?

– Pred troma dňami. Rozprávali ste mu o mne a o starej medveďobijke, a tak ma nemohol obísť. Veru mi vyrozprával, aký zálesák sa z vás stal. Bizóny, sivé medvede, a tak ďalej, a tak ďalej! Dokonca ste získali hodnosť náčelníka.

Ešte dlho pokračoval týmto tónom. Viac raz som ho prerušil, ale nepomohlo to. Znovu a znovu ma objímal a náramne sa tešil, že on ma vlastne poslal na divoký západ a tak dal môjmu životu nový smer.

Vinnetou už nestratil Santerovu stopu. Hnal sa po nej až do St. Louisu. Stadiaľto viedla potom do New Orleansu. Pretože sa tak ponáhľal, prišiel som do St. Louisu neskoršie než on. Nechal mi u Henryho odkaz, aby som šiel za ním do New Orleansu, ak mi to bude po vôli. Hneď som sa rozhodol, že pôjdem.

Pravdaže, najprv som si musel vybaviť úradné záležitosti. Urobil som tak hneď na druhý deň ráno. Sedel som už zavčasu s Hawkensom, Stonom a Parkerom za sklenými dverami, kde ma kedysi skúšali bez môjho vedomia. Môj starý priateľ Henry nemohol vydržať a šiel so mnou. Mali sme si čo rozprávať, oznamovať a vysvetľovať. Vyšlo najavo, že zo všetkých sekcií moja mala najzaujímavejšie zážitky. Pravda, zo zememeračov som ostal nažive iba ja jediný.

Sam sa zo všetkých síl snažil, aby vymohol pre mňa zvláštnu odmenu, ale márne. Dostali sme ihneď svoje peniaze, ale ani o dolár viac. Úprimne sa priznám, že som nákresy a poznámky, ktoré som urobil a zachránil za toľkých námah, odovzdal s pocitom trpkého sklamania. Páni určili piatich zememeračov, ale zaplatili len jednému a platy ostatných štyroch si strčili do vlastných vreciek, hoci dostali do rúk celkový výsledok našej spoločnej práce – ba lepšie povedané, bol to výsledok len mojej námahy. Sam na nich ostro vystúpil, ale dosiahol iba to, že ho vysmiali. S poklonami ho odprevadili k dverám a s ním aj Dicka a Willa. Prirodzene, šiel som s nimi a mávol som rukou. Ostatne suma, ktorú som dostal, bola na moje pomery dosť značná.

Chcel som ísť za Vinnetouom, ktorý mi nechal u Mr. Henryho adresu istého hotela v New Orleanse. Zo zdvorilosti a trochu i z kamarátstva som sa spýtal Sama a jeho dvoch druhov, či by chceli ísť so mnou. Oni si však chceli v St. Louise najprv dôkladne odpočinúť, čo som im nemohol zazlievať. Kúpil som si bielizeň a iné potrebné veci, ba aj nové šaty, ktoré som si obliekol miesto svojho indiánskeho oblečenia. Nato som parníkom odcestoval na juh. Zopár svojich vecí, ktoré som nechcel vliecť so sebou, medzi nimi aj ťažkú medveďobijku, som nechal u Henryho, ktorý mi sľúbil, že všetko bude dobre opatrovať. Pravdaže, aj Gaštana som tam nechal. Už som ho nepotreboval. Všetci sme boli presvedčení, že sa onedlho vrátim.

Ale stalo sa inak. Práve zúrila občianska vojna. Ešte som ju nespomenul, keďže nijako nevplývala na udalosti, ktoré som doteraz rozprával. Náhodou sa práve teraz uvoľnila cesta po rieke Mississippi, ktorú slávny admirál Farragut znovu vydobyl pre severné štáty. Parník, na ktorom som cestoval, sa veľmi oneskoril pre rozličné opatrenia, ktoré, pravdaže, boli potrebné. Keď som prišiel do New Orleansu a v určenom hoteli som sa pýtal na Vinnetoua, povedali mi, že práve včera odcestoval a odkazuje mi, že sa vybral do Vicksburgu za Santerom, ale pre neisté pomery mi vraj neradí ísť za ním. Neskôr mi vraj u Mr. Henryho v St. Louise nechá odkaz, kde sa s ním môžem stretnúť.

Čo teraz robiť? Rád by som bol navštívil príbuzných vo vlasti, ktorí potrebovali moju podporu. Peniaze som mal. Alebo sa mám vrátiť do St. Louisu a tam čakať na Vinnetoua? Nie. Ktovie, či bude môcť prísť. Vypytoval som sa na lode, ktoré mali odplávať. Bola tam loď istého Yankeeho, ktorý chcel využiť vtedajšie prímerie a odplávať na Kubu. Stadiaľ by som sa už príležitostne dostal do Nemecka alebo aspoň do New Yorku. Rýchlo som sa rozhodol a nasadol som na loď.

Nebol som dosť opatrný, mal som si peniaze uložiť v niektorej banke, aby som si ich potom doma mohol na poukážku vybrať. Ale na ktorého bankára v New Orleanse som sa vtedy mohol spoľahnúť? Okrem toho nemal som čas uložiť si peniaze; cestovný lístok som si kúpil len krátko pred odchodom lode. Všetky peniaze som mal teda pri sebe vo vrecku.

Vyrozprávam celú túto osudnú príhodu len stručne. V noci nás zrazu prekvapil hurikán. Mali sme síce zachmúrené, veterné počasie, ale plavba bola dobrá a večer nič neprezrádzalo, že príde nebezpečná víchrica. Išiel som teda bezstarostne spať ako aj ostatní cestujúci, ktorí tiež využili príležitosť a odplávali z New Orleansu. Po polnoci ma zrazu zobudilo hučanie a dunenie búrky. Vyskočil som z lôžka. Práve v tej chvíli sa loď tak prudko otriasla, že som spadol, a celá kabína, ktorú som obýval ešte s troma cestujúcimi, sa zrútila na mňa i so všetkým zariadením. Kto myslí v takejto chvíli na peniaze? Tu išlo predsa o život. V hlbokej tme a v nesmiernom zmätku by iste dlho trvalo, kým by som našiel kabát s peňaženkou. Rýchlo som sa vydriapal z trosiek a vybehol som – nie, vytackal som sa na palubu, lebo loď sa hrozne hádzala a kolísala. Vonku som nevidel nič. Bola tma ako v rohu. Hurikán ma ihneď zvalil a vtom sa už aj ponad mňa prehnala obrovská vlna. Zdalo sa mi, že počujem krik a hlasy ľudí, ale v hukote víchrice všetko zanikalo. Tu sa niekoľko ráz rýchlo za sebou zablyslo a na chvíľu sa nočná temnota rozžiarila. Uzrel som pred sebou príboj a za ním hneď zem. Loď sa zasekla medzi skaliská a nápor vĺn zdvíhal jej zadnú časť vysoko do výšky. Bola stratená a v každej chvíľke sa mohla roztrhnúť. Voda odniesla všetky člny. Ako by som sa mohol zachrániť? Len plávaním! Pri ďalšom blesku som uvidel ľudí, ktorí ležali na palube a chytali sa všetkého naokolo, aby ich obrovské vlny neodniesli so sebou. Ja som však mal iný názor. Práve takejto vlne sa musím zveriť.

Vtom sa už aj jedna privalila. Zdalo sa mi, že je vysoká ako dom. Videl som ju dobre aj v tme, lebo žiarila fosforeskujúcim ligotom. Pod jej náporom loď zapraskala a každú chvíľu som čakal, že sa rozsype na kúsky. Pridržiaval som sa železného nosníka, ale teraz som sa ho pustil. Bože môj, pomôž mi a zachráň ma! Mal som pocit, akoby ma more vynieslo na vysokánsku vežu. Zakrútilo ma ako loptu, vtiahlo ma do hĺbky a potom ma znovu vyhodilo hore. Nepohol som ani jediným údom, veď teraz by mi nijaká námaha nepomohla. Keď ma však vlna zanesie až na breh, musím sa zo všetkých síl snažiť, aby ma neodvliekla nazad. Nebol som hádam ani pol minúty v rozbúrenom mori, ale mne sa zdalo, že to trvalo celé hodiny. Zrazu ma mohutná vlna vyhodila do vzduchu. Odletel som do pokojnej vody medzi skaliská. Len aby ma vlna znovu neuchopila! Ruky a nohy sa mi len tak mihali, plával som zo všetkých síl, a namáhal som sa tak, ako ešte nikdy. Keď som pred chvíľou použil výraz „pokojná voda“, prirodzene, nemyslel som to v pravom slova zmysle. Vlna ma preniesla cez príboj. Tu už neboli vlny vysoké ako domy, ale víchrica tak rozbúrila a rozvírila vodu, že ma hádzalo hore a dolu, napravo a naľavo. Poletoval som ako ľahký korok v mise, ktorú naplnili vodou a začali ňou triasť. Veľké šťastie bolo, že som už predtým zbadal zem. Nebyť tejto priaznivej okolnosti, pravdepodobne by som bol zahynul. Vedel som, ktorým smerom mám plávať. Pravda, v rozzúrených živloch mi to šlo nesmierne pomaly. Napokon som však dosiahol breh. Nepovodilo sa mi celkom tak, ako som chcel. More bolo tmavé a breh tiež. V hustej tme som nerozoznal dobre zem od vody. Nemohol som teda na brehu nájsť vhodné miesto a narazil som hlavou na skalisko. Cítil som sa, ani čo by ma bol niekto ovalil sekerou. Bol som ešte natoľko duchaprítomný, že som sa rýchle vyštveral na skalu. Potom som zamdlel.

Keď som precitol, hurikán ešte stále zúril. Bolela ma hlava, ale to som si príliš nevšímal. Omnoho väčšmi ma trápilo, že som nevedel, kde som. Ležím na pevnej zemi, alebo na úskalí vyčnievajúcom z vody? Nesmiem sa pohnúť z miesta, na ktorom som sa ocitol! Bralo bolo hladké a ploché a musel som napnúť všetky sily, aby ma z neho nezmietla víchrica, ktorá bola ešte stále silná. Po chvíli som však zbadal, že sa búrka trochu utišuje. Ako to už pri takýchto víchriciach býva, netrvala dlho, a hurikán zrazu prestal, akoby uťal. Aj dážď sa prestal liať a na oblohe sa zaligotali hviezdy.

Pri ich svite som už mohol zistiť, kde som. Bol som na brehu. Za mnou zúril príboj. Pred sebou som videl niekoľko ojedinelých stromov. Išiel som k nim. Vydržali v búrke. Niektoré však víchrica vytrhla a zhodila na zem, alebo ich dokonca odniesla na veľkú vzdialenosť. Potom som spozoroval niekoľko pohybujúcich sa svetiel. Tam musia byť ľudia. Ponáhľal som sa k nim.

Stáli pred niekoľkými budovami, ktoré búrka poriadne doriadila. Z jednej odniesla dokonca celú strechu. Ako sa tí ľudia divili, keď ma zbadali! Hľadeli na mňa meravo, ani čo by som bol nejaký prízrak. More ešte hučalo tak hlasne, že sme museli kričať, aby sme si rozumeli. Boli to rybári. Búrka zahnala našu loď k súostroviu Tortugas, a to na ostrov, na ktorom leží pevnosť Jefferson. Tu boli zatvorení vojnoví zajatci zo spojeneckých južných armád.

Rybári sa ma ujali veľmi priateľsky. Dali mi čistú bielizeň a najpotrebnejšie šatstvo, lebo som mal na sebe iba nočné oblečenie, ako som si na lodi ľahol na lôžko. Potom urobili poplach, lebo mienili prezrieť celé pobrežie, či tam azda nie sú ešte aj iní stroskotanci, ktorí sa zachránili z lode. Do rána našli šestnásť osôb. Troch ešte vzkriesili, ale ostatní boli mŕtvi. Keď sa rozvidnelo, uvidel som na brehu plno trosiek, ktoré sem vyhodili vlny. Loď sa roztrieskala. Predná časť jej trupu ležala na úskalí, kam ju zahnal hurikán.

Bol som teda stroskotancom, a to v plnom zmysle slova, lebo som nemal nič, vôbec nič. Peniaze, ktorými som chcel urobiť radosť príbuzným vo vlasti, ležali na morskom dne. Pravdaže, bolo mi za nimi ľúto, ale vedel som sa nad tento žiaľ povzniesť. Veď som sa zachránil. Zaiste som mal veľké šťastie, lebo okrem mňa sa z toľkých ľudí zachránili iba traja.

Veliteľ pevnosti sa o nás dobre postaral. Dostali sme všetko, čo sme potrebovali, a mne zaobstaral aj miesto na lodi plávajúcej do New Yorku. Keď som sa do tohto mesta dostal, bol som ešte chudobnejší než vtedy, keď som doňho vkročil prvý raz. Nemal som nič – iba odvahu začať znovu.

Prečo som sa vydal do New Yorku, a nie do St. Louisu, kde som mal známych a kde som mohol počítať aspoň s pomocou starého Henryho? Nešiel som do St. Louisu práve preto, že som už aj tak bol zaviazaný Henrymu vďačnosťou a nechcel som tento záväzok ešte zväčšovať. Bol by som sa tam vybral, keby som bol mal istotu, že tam nájdem Vinnetoua. No túto istotu som nemal. Mohol prenasledovať Santera ešte celé mesiace alebo aj dlhšie. Kde som ho mal zatiaľ hľadať? Pevne som sa síce rozhodol, že sa s ním musím stretnúť, ale to sa musím vybrať na západ do puebla pri Rio Pecos. Aby som sa mohol odvážiť na túto cestu, musím najprv zohnať aspoň najpotrebnejšie peniaze. A za vtedajších okolností som ich mohol najskôr zohnať v New Yorku, aspoň tak som bol presvedčený.

Tento predpoklad ma nesklamal; mal som šťastie. Zoznámil som sa s veľmi slušným človekom Mr. Josy Taylorom, riaditeľom známej súkromnej detektívnej kancelárie. Prosil som ho, aby ma prijal do svojich služieb. Keď počul, čím som bol a čím som sa v poslednom čase zamestnával, povedal mi, že ma vyskúša, hoci som Nemec. Nepovažoval totiž Nemcov za veľmi schopných pre tento odbor. No podarilo sa mi získať jeho dôveru niekoľkými úspechmi, za ktoré som vďačil skôr náhode než bystrému umu. A jeho dôvera ku mne sa ustavične zväčšovala, takže mi napokon venoval zvláštnu priazeň a prednostne mi dával také úlohy, ktoré znamenali istý úspech a skvelú odmenu.

Jedného dňa si ma dal zavolať do svojho kabinetu, kde sedel starší pán, hľadiaci ustarostene pred seba. Keď sme sa predstavili, dozvedel som sa, že je to bankár Ohlert. Prišiel nás požiadať o pomoc v istej súkromnej záležitosti. Prípad bol preňho osobne veľmi zarmucujúci a pritom nebezpečný aj pre jeho obchody. Mal jediné dieťa, syna Williama, dvadsaťpäťročného, slobodného. Keď syn vydal nejaké obchodné príkazy, mali rovnakú platnosť ako otcove. Otec mal za ženu Nemku a aj sám bol nemeckého pôvodu. Syn bol skôr rojčivej povahy, nie príliš praktickej. Viacej sa zaoberal vedou, literatúrou a filozofickými knihami než účtovnou knihou. Pokladal sa za významného vedca, ba dokonca aj za básnika. Toto presvedčenie sa v ňom ešte utvrdilo, keď mu nemecké noviny, vychádzajúce v New Yorku, uverejnili niekoľko básní. Nejakým spôsobom prišiel na myšlienku, že napíše tragédiu, ktorej hrdinom bude šialený básnik. Myslel si, že musí študovať stavy šialenstva, keď také čosi chce napísať. Zaobstaral si množstvo kníh o tejto téme. Malo to však hrozný následok. Čoraz viac sa stotožňoval s týmto básnikom a napokon si vsugeroval, že sám je šialený. Jeho otec sa prednedávnom spoznal s lekárom, ktorý údajne chcel založiť súkromný ústav pre duševne chorých. Tento človek vravel, že bol dlhý čas asistentom slávnych psychiatrov. Vedel si získať úplnú bankárovu dôveru. Napokon ho Ohlert poprosil, aby sa zoznámil s jeho synom a pokúsil sa ho uzdraviť.

Od toho dňa sa začalo medzi lekárom a Ohlertom mladším úprimné priateľstvo, ktoré však malo neočakávaný výsledok – jedného dňa obidvaja zrazu – zmizli. Až teraz sa bankár podrobnejšie vyzvedal o lekárovi a zistil, že je to šarlatán. Takých je v Spojených štátoch na tisíce, lebo tu sa môžu nerušene venovať svojmu remeslu.

Taylor sa vyzvedal, ako sa tento domnelý psychiater volá. Keď bankár spomenul meno Gibson a udal i jeho byt, tu vysvitlo, že máme do činenia so starým známym, ktorého už dlhšie stopujeme pre inú vec. Dokonca som mal i jeho fotografiu. Bola uložená v kancelárii, a keď som ju Ohlertovi ukázal, ihneď spoznal pochybného priateľa a lekára svojho syna.

Tento Gibson bol podvodníkom prvej triedy. Už dlhší čas sa potĺkal po Spojených štátoch a po Mexiku a predstieral rozličné povolania. Včera si bankár zašiel ku Gibsonovmu domácemu. Dozvedel sa, že Gibson zaplatil, čo bol dlžný za nájomné, a potom odcestoval. Kam, to nikto nevie. Bankárov syn si vzal so sebou značnú sumu. Dnes prišiel od spriatelenej banky v Cincinnati telegram, že William tam vybral päťtisíc dolárov a potom odcestoval za svojou nevestou do Louisville. Prirodzene, správa o ceste do Louisville bola lož.

Bankár celkom oprávnene predpokladal, že domnelý lekár uniesol svojho pacienta, aby tak mohol získať značné sumy. Všetci poprední finančníci a bankári poznali Williama osobne, a tak mohol od nich dostať peňazí, koľko len chcel. Teraz bolo potrebné chytiť únoscu a odviesť chorého domov. Túto úlohu zverili mne. Dostal som potrebné splnomocnenie, pokyny a taktiež i fotografiu Williama Ohlerta. Najprv som parníkom odcestoval do Cincinnati. Keďže ma Gibson poznal, vzal som si aj potrebné veci na prestrojenie. Môže sa stať, že sa budem musieť preobliecť, aby ma nikto známy nespoznal.

V Cincinnati som vyhľadal dotyčného bankára. Dozvedel som sa od neho, že William Ohlert je naozaj s Gibsonom. Stadiaľto som potom cestoval do Louisville, kde som vypátral, že obaja si kúpili lístky do St. Louisu. Prirodzene, hneď som sa vybral za nimi, ale ich stopu som našiel až po dlhšom usilovnom hľadaní. Pri tom mi veľmi pomohol môj starý priateľ Mr. Henry. Rozumie sa samo sebou, že som ho hneď vyhľadal. Nemálo sa prekvapil, keď ma videl ako detektíva. Zo srdca ma ľutoval, že som pri stroskotaní lode prišiel o peniaze. Keď sme sa lúčili, musel som mu sľúbiť, že po vyriešení úlohy sa vzdám svojho miesta a odídem na divoký západ. Tam môžem vyskúšať jeho novú opakovačku. Medveďobijku mi zatiaľ uschová.

Ohlert a Gibson odplávali na mississippskom parníku do New Orleansu, kam som ich musel nasledovať. Ohlert starší mi dal zoznam tamojších bánk, s ktorými udržiaval obchodné spojenie. V Louisville a v St. Louise som zašiel do všetkých týchto bánk a dozvedel som sa, že William bol v každej a vybral si peniaze. Tak isto si vybral peniaze aj u dvoch obchodných priateľov v New Orleanse. Ostatných bankárov som vystríhal a poprosil som ich, aby mi ihneď odkázali, ak by ešte prišiel.

To bolo všetko, čo som sa dozvedel. A teraz som sa ocitol v zástupe más, ktoré sa valili po uliciach New Orleansu ako mohutný príboj. Obrátil som sa, pravdaže, na políciu. Nemohol som nič robiť, len vyčkávať, aký výsledok bude mať zákrok polície. Aby som aspoň čosi robil, chodil som sem a tam v dave. Azda mi pomôže nejaká priaznivá náhoda.

New Orleans vyzerá naozaj ako typické juhoamerické mesto, najmä však jeho staršie štvrte. Tu sú špinavé úzke ulice a domy s besiedkami a balkónmi. Vidieť tu všetky možné farby pleti od chorobne žltej tváre belocha až po najtmavšiu tvár černocha. Verklikári, potulní speváci a gitaristi vyhrávajú a lomozia, až v ušiach zalieha. Muži kričia, ženy vrieskajú. Tu nahnevaný námorník schmatol nadávajúceho Číňana za vrkoč a vlečie ho za sebou. Tam sa zase mlátia dvaja černosi, obkľúčení kruhom smejúcich sa divákov. Na tamtom rohu sa zrazili dvaja nosiči. Ihneď odhodili svoje bremená a už sa aj zúrivo klbčia. Príde tretí, chce ich rozdeliť, ale vtom sa naňho z obidvoch strán zosypú údery, ktoré pôvodne neboli preňho určené.

Lepším dojmom pôsobia početné malé predmestia, v ktorých sú pekné vilky. Okolo viliek sú samé záhrady, v ktorých rastú ruže, cezmíny, oleandre, hrušky, figovníky, broskyne, pomarančovníky a citrónovníky. Tam nájdu obyvatelia vytúžený pokoj a oddych po dennej lopote v rušnom meste.

Pravdaže, najživšie je v prístave. Tu sa doslovne hmýria lode a plavidlá každého druhu a veľkosti. Tu ležia na sebe obrovské baly bavlny a sudy, medzi ktorými pobehujú stovky robotníkov. Človek by si myslel, že sa ocitol na východoindickom trhu medzi obchodníkmi s vlnou.

Blúdil som teda po meste a všetko som si všímal, ale nadarmo. Prišlo poludnie. Bolo veľmi horúco. Ocitol som sa na krásnej širokej ulici, zvanej Common Street. Tu mi zrazu oči utkveli na vývesnom štíte nemeckého hostinca. Vypiť si v tejto horúčave trochu plzenského by mi iste nezaškodilo, a tak som teda vošiel.

Už vtedy sa toto pivo tešilo veľkej obľube. To som mohol vidieť aj podľa toho, že v lokáli sedelo množstvo hostí. Až po dlhom hľadaní som uzrel prázdnu stoličku celkom v kúte vzadu. Stál tam malý stolík, pri ktorom bolo miesto len pre dvoch ľudí. Na jednej stoličke sedel muž, ktorý nebodaj svojím výzorom odstrašoval návštevníkov, aby si k nemu prisadli. Ja som však šiel rovno k nemu a poprosil som o dovolenie vypiť si pri ňom pivo.

Tvárou mu preletel akoby súcitný úsmev. Premeral si ma skúmavým, takmer pohŕdavým pohľadom a spýtal sa:

– Master, máte pri sebe peniaze?

– Pravdaže! – odvetil som a začudoval som sa takej otázke.

– Môžete si teda zaplatiť pivo a miesto pri stolíku?

– Myslím, že hej.

– Well, prečo sa teda spytujete, či vám dovolím prisadnúť si? Kalkulujem, že budete asi Dutchman a že ste tu greenhorn. Nech parom uchytí každého, kto by sa odvážil brániť mi, keď si chcem sadnúť, kde sa mi páči. Len si teda sadnite. Vyložte si nohy, kde sa vám páči, a dajte poriadnu facku každému, kto by vám to chcel zakázať!

Úprimne sa priznám, že sa mi správanie a reč tohto človeka páčili. Cítil som, že mi na líca vystúpila červeň. Vlastne jeho slová boli pre mňa urážlivé. Mal som nejasný pocit, že by som to nemal dovoliť a že by som sa mal pokúsiť aspoň o obranu. Preto som odvetil, len čo som si sadol:

– Master, ak ma pokladáte za Nemca, to ste uhádli, ale prezývku Dutchman si vyprosím. Ak ma aj naďalej budete tak volať, dokážem vám, že nie som ani greenhorn. Človek predsa môže byť zdvorilý a pritom môže mať aj hodne za ušami.

– Pshaw! – riekol ľahostajne. – Nevyzeráte príliš prefíkane. Ani sa nenamáhajte zlostiť sa. Neviedlo by to k ničomu. Nemyslel som to s vami zle a naozaj neviem, ako by ste vy mne mohli dať príučku. Old Death nie je človek, ktorý by sa dal z rovnováhy vyviesť nejakou hrozbou.

Old Death! Ach, tento človek je Old Death! Často som už počul o tomto známom, ba preslávenom zálesákovi. Rozprávalo sa o ňom pri všetkých táborových ohňoch za Mississippi a jeho sláva prenikla i do východoamerických miest. Ak bola pravda čo len desatina alebo dvadsatina toho, čo sa o ňom rozprávalo, tak bol poľovníkom a stopárom, pred ktorým treba zdvihnúť klobúk. Potĺkal sa na západe celý svoj život a nebol ani len raz poranený, hoci sa vystavoval mnohým nebezpečenstvám. Preto ho mnohí poverčiví ľudia pokladali za nezraniteľného. Ako sa vlastne volal, to nikto nevedel. Old Death bolo jeho „bojové meno“. Tak ho pomenovali pre jeho mimoriadne vycivenú postavu. „Stará smrť!“ Keď som ho tak videl sedieť pred sebou, ľahko som pochopil, prečo ho takto pomenovali.

Bol náramne dlhý. Zdalo sa, že jeho postava, poriadne naklonená dopredu, sa skladá len z kože a kostí. Kožené nohavice mu len tak plieskali o nohy. Poľovnícka košeľa, taktiež kožená, sa časom tak zbehla a scvrkla, že mu rukávy siahali len asi do polovice predlaktia. Na obnaženej časti predlaktia bolo možno rozoznať obidve kosti, vretennú i lakťovú, tak zreteľne ako na kostre. Aj ruky boli samá kosť, ani čo by patrili smrtke.

Z poľovníckej košele vytŕčal predlhý krk kostlivca. Hrtan visel v koži na krku akoby v koženom vrecku. A tá hlava! Zdalo sa, že nie je na nej ani päť dekagramov mäsa. Oči ležali hlboko v očných jamkách. Na hlave nemal ani jediný vlas. Hrozne vpadnuté líca, ostré čeľuste, vyčnievajúce lícne kosti, rozčapený tupý nos so širokými, skoro kolmými nozdrami – naozaj to bola hlava kostlivca, ktorej sa človek mohol zľaknúť, keby ju nečakane uzrel. Pohľad na túto hlavu zapôsobil aj na môj čuch. Zdalo sa mi, že cítim výpary hniloby, zápach sírovodíka a čpavku. Človek mohol pritom stratiť chuť do jedla i pitia.

Jeho chudé dlhé nohy trčali v akýchsi veľkých kožených, puzdrám podobných čižmách zhotovených z jedného kusa konskej kože. Mal na nich naozaj obrovské ostrohy, ktorých kolieska boli vypílené z mexických strieborných mincí zvaných pesos.

Na dlážke pri ňom ležalo sedlo s úplným konským postrojom. O sedlo bola opretá dlhá kentucká puška, akú teraz vídať už len zriedkavo, keďže musela ustúpiť novším typom. Ostatná jeho výzbroj sa skladala zo zálesáckeho noža a dvoch veľkých revolverov. Tieto zbrane mal za opaskom. Opasok bol vlastne kusom koženej hadice a mohol slúžiť majiteľovi prípadne aj ako peňaženka. Dookola viseli na opasku skalpy veľkosti dlane. Tieto skalpy kedysi iste nesedeli na hlavách belochov. Dalo sa teda predpokladať, že terajší majiteľ ich vzal z hláv premožených Indiánov.

Hostinský mi priniesol objednané pivo. Keď som chcel pohár priložiť k perám, poľovník zdvihol svoj pohár a riekol:

– Počkajte, nie tak chytro, boy! Najprv si štrngneme, počul som, že taký zvyk je vo vašej vlasti.

– Áno, ale len medzi dobrými známymi, – odvetil som. Váhal som, či si mám s ním štrngnúť, alebo nie.

– Len sa toľko neokúňajte! Teraz sedíme pekne spolu a nemáme prečo si navzájom lámať väzy, ani len v myšlienkach. Teda štrngnime si! Nie som vyzvedač, ani podvodník a spokojne si môžete so mnou štvrťhodinku posedieť.

To už znelo inakšie než predtým. Štrngol som si s ním a riekol som:

– Sir, viem, s kým mám do činenia. Ak ste naozaj Old Death, nemusím sa báť, že som v zlej spoločnosti,

– Poznáte ma teda? Aspoň nemusím o sebe rozprávať. Nuž hovorte vy o sebe. Prečo ste vlastne prišli do Spojených štátov?

– Priviedlo ma sem to, čo sem privádza aj iných. Prišiel som hľadať šťastie.

– To verím. Tam v starej Európe si ľudia myslia, že tu človek otvorí len vrecká a hneď sa do nich sypú ligotavé doláre. Keď sa tu na niekoho usmeje šťastie, píšu o ňom všetky noviny. Ale o tých tisícoch, ktoré klesajú v zápase s vlnami života a miznú bez stopy, o tých nehovorí nikto. Už ste našli šťastie alebo ste mu aspoň na stope?

– Myslím, že som mu na stope.

– Majte teda oči otvorené, nech sa vám tá stopa nestratí. Viem veľmi dobre, ako ťažko ju potom nájsť. Azda ste už počuli, že som scout. Vyrovnám sa hociktorému zálesákovi. A predsa som doteraz márne behal za šťastím. Stokrát som si už myslel, že potrebujem za ním len natiahnuť ruku. Keď som však ruku vystrel, šťastie mi zmizlo ako vzdušný zámok, ktorý si vybájila iba obrazotvornosť.

Povedal to smutným hlasom a potom hľadel mlčky do zeme. Keď som na jeho slová nič neodvetil, pozrel o chvíľku hore a riekol:

– Nemôžete vedieť, prečo takto rozprávam. Vysvetlenie je celkom jednoduché. Vždy mi tak trochu stisne srdce, keď vidím Nemca, a to ešte mladého Nemca, o ktorom si musím povedať, že hádam aj on zahynie. Musím vám totiž prezradiť, že aj moja matka bola Nemka. Nemčina je teda moja materinská reč. Ak sa vám páči, môžeme sa teda rozprávať po nemecky. Matka ma pred svojou smrťou dôkladne poučila, kde mám hľadať šťastie. Ale ja som sa pokladal za múdrejšieho a bežal som nepravým smerom. Master, buďte múdrejší než ja. Vidím na vás, že sa vám práve tak môže povodiť ako mne.

– Naozaj? Prečo?

– Ste príliš jemný. Cítiť z vás voňavku. Keby nejaký Indián videl váš účes, odpadol by od hrôzy. Na vašom obleku nie je jediná škvrna, jediný prášok. V takomto čistom oblečení sa na západe šťastie nehľadá.

– Nechcem hľadať šťastie práve tu.

– Tak? Budete taký láskavý a prezradíte mi, aké je vaše povolanie a čím ste sa zaoberali?

– Študoval som.

Povedal som to s určitou hrdosťou. On sa však iba trochu usmial. Na jeho kostlivej tvári vyzeral úsmev ako posmešný úškľabok. Pozrel na mňa, pokrútil hlavou a povedal:

– Študovali ste! Ó, beda! Iste si na tom veľmi zakladáte! A práve ľudia vášho druhu tu najčastejšie stroskotajú, keď hľadajú šťastie. Veľa ráz som sa už o tom presvedčil. Máte nejaké zamestnanie?

– Áno, v New Yorku.

– Aké?

Vedel sa vypytovať tak nenútene, že mu človek chtiac-nechtiac musel odpovedať. Keďže som mu nesmel vyzradiť pravdu, vysvetľoval som mu:

– Som v službách istého bankára; aj sem som prišiel na jeho príkaz.

– Bankára? Ach! Pravdaže, potom je vaša cesta oveľa rovnejšia, než som si myslel. Sir, len si držte pevne to miesto. Nie každý študovaný človek dostane zamestnanie u amerického bankára. A to ešte v New Yorku! Teda vám veľmi dôverujú, i keď ste taký mladý. Z New Yorku posielajú na juh len toho, na koho sa môžu spoľahnúť. Veľmi ma teší, sir, že som sa vo vás zmýlil! Máte tu teda zaiste vybaviť nejakú peňažnú záležitosť?

– Čosi podobného.

– Tak! Hm!

Znovu na mňa pozrel ostrým, skúmavým pohľadom, usmial sa alebo, lepšie povedané, uškľabil sa ako pred chvíľkou a pokračoval:

– Myslím si však, že by som vedel uhádnuť, prečo ste sem vlastne prišli.

– Pochybujem.

– Proti tomu nemám nič, ale chcem vám dať dobrú radu. Ak si neprajete, aby každý vedel, že ste sem prišli kohosi hľadať, dávajte si lepší pozor na oči. Až príliš nápadne a dôkladne ste si prezreli všetkých ľudí tu v lokáli. Stále hľadíte cez oblok, aby ste pozorovali okoloidúcich. Teda niekoho hľadáte. Uhádol som?

– Áno, master. Rád by som tu stretol istého človeka, o ktorom neviem, kde býva.

– Hľadajte ho po hoteloch!

– Bolo to daromné a tak isto daromné bolo aj všetko pátranie polície.

Tu sa mu znovu na tvári zjavil úškľabok, ktorý mal byť priateľským úsmevom. Zachichotal sa, luskol prstami a riekol:

– Master, predsa ste len greenhorn, pravý, ozajstný greenhorn. Ne-urazte sa, ale je to naozaj tak.

Pravdaže, v tejto chvíli som pochopil, že som toho povedal priveľa. Potvrdil túto moju domnienku, keď pokračoval:

– Prišli ste sem za nejakou peňažnou záležitosťou alebo čímsi podobným, ako ste mi povedali, človeka, o ktorého v tejto veci ide, hľadá polícia na váš príkaz. A vy sám sa potĺkate po uliciach a krčmách, aby ste ho našli. Nebol by som Old Deathom, keby som nevedel, s kým mám do činenia.

– Nože s kým, sir.

– S detektívom, súkromným detektívom, ktorý ma rozriešiť istý prípad, a to ani nie tak kriminálny ako skôr rodinný prípad.

Tento človek bol naozaj vzorom dôvtipu. Mal som priznať, že jeho dohady sú správne? Nie. Preto som odvetil:

– Česť vašej dôvtipnosti, sir, ale tentoraz ste sa prepočítali.

– Neverím.

– Ba hej!