Author: RALPH SARCHIE a LISA COLLIER COOLOVÁ
Date: 2014-09-07T22:00:00+00:00
Publisher: NOXI s.r.o.
Rights: Copyrighted

Chraň nás od zlého

Podle skutečných případů

Ralpha Sarchieho, seržanta NYPD

RALPH SARCHIE

LISA COLLIER COOLOVÁ

Ralph Sarchie and Lisa Collier Cool

BEWARE THE NIGHT

Copyright © 2001 by Ralph Sarchie and Lisa Collier Cool

Prayers of Exorcism are excerpted with permission from the third edition of the Catholic Laypersons’ Exorcism Pratet Manuel by Joseph Forrester, copyright © 1999

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Translation © 2014 by Miroslava Nevrlová

Czech edition © 2014, 2014 (elektronická verze) by NOXI, s. r. o.

All rights reserved. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever without written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles or reviews. For information address St. Martin’s Press, 175 Fifth Avenue. New York, NY 10010

ISBN 978-80-8111-231-7

Obsah

Předmluva 9

Úvod 11

1. Hrůza Halloweenu 15

2. Konec nočního děsu 31

3. Policajti a zloději duší48

4. Dům u hřbitova 66

5. Hrůzný útok 86

6. Satan pronásledovatel 100

7. V osidlech okultismu 115

8. Vlkodlak 137

9. Neklid zatracených 152

10. Zničení ďábla 168

11. Zářijová kletba 183

12. Strašidelné historky ze života 196

13. Smrtelný hřích 211

14. Posedlost prostřednictvím telefonu 234

Doslov 253

Dopis čtenářům 259

Dodatek I. Modlitby exorcismu 261

Dodatek II. Růženec 279

Dodatek III. Akt zasvěcení Panně Marii 285

Mým krásným dcerám Christině Marii a Danielle Ann, vaše láska a podpora mne provázela celým životem. Můj život se točí jen kolem vás a vím, že je to Boží požehnání. Budu vás obě navždy milovat. Mému vnukovi Jacobu Michaelovi, Bůh ti stále žehná, mám tě rád, mladý muži.

RALPH SARCHIE

Johnovi, Alison, Georgii a Rosalii: váš smích a láska jsou mi povzbuzením.

LISA COLLIER COOL

Zvláštní poděkování patří zesnulému otci Martinu Malachimu, jednomu z nejlepších Božích bojovníků.

Předmluva

Ten, kdo zpochybňuje nebo popírá existenci ďábla, o sobě nemůže tvrdit, že je křesťan, a tím méně může být dobrým katolíkem. Kristus přišel, aby zbavil lidstvo satanovy nadvlády a jeho renegátu, legie padlých andělů. „Nyní je soud nad tímto světem, nyní bude vládce tohoto světa vyvržen ven. A já, až budu vyvýšen ze země /na kříži/, přitáhnu všecky k sobě.“ (Jan 12,31–32) Instance vylíčené v Ježíšově evangeliu budou vyhánět ďábly z posedlých osob a demonstrovat realitu neviděných duchů. Tak praví slova tradiční katolické modlitby ke svatému archandělu Michaelu: démoni obcházejí světem a hledají ztracené duše.

A dnes více než kdy dříve! Vedle věčně se prohlubující propasti nemorálnosti, která zaplavuje svět, narůstá i nadpřirozené zamoření démony. Ďábelská vůle v podobě nemorálnosti se vyskytuje na běžném stupni – satan je standardním nositelem hříchu – ale napadení démonem zahrnuje i jeho vpád do mysli a těla. Když mi to asi před čtyřiceti lety vysvětlovali, o posedlosti ďáblem se tehdy vědělo jen velmi málo – průměrný kněz, přestože byl školeným exorcistou, se s tímto úkazem většinou nesetkal za celý život, a někdy pouze prostřednictvím teologických knih. Pro ty, kdo mají oči otevřené, je to ale dnes téměř běžná záležitost.

Exorcismus odhaluje ďábla za závojem příliš mnoha (ne-li všech) psychiatrických případů. Ďábel na nás mluví, vzdoruje nám a vyhrožuje. Přímo před našima očima mučí své oběti a napadá každý nerv v těle těch, kteří se ho snaží krotit. Nedělá to tak pokaždé – někdy ze sebe dělá hluchého a hloupého – ale dost často za sebou zanechává zřetelný otisk.

Odkud přichází? Daří se mu díky šíření nákazy – nikoli morové, nýbrž infekce okultismu. V devíti z deseti případů byla oběť démonického útlaku ve spojení s čarodějnictvím, ať už přímo nebo nepřímo, ať už otevřeně nebo skrytě. Toto spojení má široký dosah: od artefaktů spojených s pověrami, jako je deska ouija, přes neškodné kouzelné předměty až k samotným satanským rituálům. K těmto extrémům patří dnes i Charizmatici a hnutí New Age. Satanismus byl přijat jako náboženství, a dokonce existuje i Satanova Bible. Ti, kteří hledají znalosti a sílu mimo pořádek zavedený Bohem, hledají je u jeho nepřítele a v jeho postojích. Aby se napravili, měli by být ponecháni v jeho moci, a sami tak nesli následky svého rozhodnutí.

Ralph Sarchie, autor této knihy, má ke psaní o démonech dobrou průpravu i kvalifikaci. Roky takové případy vyšetřoval a pokud jde o exorcismus, stál při mně společně s ostatními. Zastavit bez odborné pomoci lidi, u nichž se posedlost projevuje ve formě násilí, je riskantní. Odvážím se říci, že jde o velmi užitečný a praktický námět, a jeho zpracování je mimořádně naléhavé. Ať tato kniha poslouží humanitárnímu účelu, pro nějž byla napsána.

Biskup Robert F. McKenna, O. P.

Kostel Růžencové Panny Marie

Monroe, Connecticut

Úvod

Ještě nikdy jsem nepsal knihu o nadpřirozených jevech. Jsem newyorský policista a policisté píší o své práci, ne o démonech, duchách a exorcismu. Žiji ve dvou paralelních světech: jedním z nich je policajtský život na špinavých ulicích, kde teče opravdová krev a kde je potřeba hodně odvahy. Druhý život je zamořený jiným druhem kriminality a naplněný silami, jež je těžké si i jen představit. Tyto dva světy jsou zdánlivě neslučitelné. Lidé se mě ptávají: „Jak můžeš jako policista po šestnácti letech praxe, během níž ses setkával s drsnou realitou ulice, věřit v duchovní svět?“ Zjistil jsem ale, že většina policistů věří v duchovní hodnoty, a co je nejdůležitější, většina věří v Boha a jsou to pobožní lidé. To mi dělá radost, protože věci, které policista každý den vidí, mohou mít na duchovno neblahý vliv. O tom jsem se přesvědčil na vlastní kůži.

Vzhledem ke své profesi dokážu oba světy rozlišit a vím, že nadpřirozeno existuje. Život ve světě „tradičního“ zločinu mi pomohl zabývat se realitou čistého zla, které za pomoci čiré hrůzy útočí na skutečné lidi. Jak výmluvně říká můj partner Joe Forrester: existují dva typy zla – prvotní zlo, které pochází od ďábla, a sekundární zlo, tedy zlo, které činí sami lidé. Přestože všechno zlo má svůj původ v ďáblovi, ne vždy vidím ďábla za ošklivými skutky, které dovede jedna lidská bytost způsobit druhé. Poznám rozdíl mezi lidským zlem a tím druhým, když na něj narazím.

Když jsem před lety začal pracovat pro Tajemno, neměl jsem ponětí, do čeho se pouštím. Pak jsem vyšetřoval strašidelné domy a případy démonické posedlosti. Stejně jako policejní práce si i tato vybrala svou daň, ale ničeho nelituji. Díky Tajemnu má víra posílila a má láska k Ježíšovi je opravdová, stejně jako láska k mé ženě a dětem. Až se do knihy začtete, nezapomínejte na to, že není jen o policistovi a o ďáblovi, je o Bohu. Až budete číst o zdánlivě beznadějné situaci, mějte vždy na paměti, že s vírou v Boha není nic nemožné. Přestože někteří lidé, o kterých tu píši, stále prožívají své problémy, jedna věc se pro ně změnila: do jejich života vstoupil Bůh a učinil jim jejich duchovní útrapy snesitelnějšími.

Než přistoupím k poděkování lidem, kteří se díky práci v Tajemnu stali mými přáteli, chtěl bych ještě zdůraznit, že jsem vyšetřování vždy vedl řádně a profesionálně. Všechno v této knize je napsáno tak, jak mi to vyprávěli očití svědkové nebo jak jsem to sám osobně prožil. Všechny události jsou zdokumentované v mých poznámkách a na video- a audionahrávkách, které jsem během vyšetřování pořídil. Mé zážitky nejsou nijak přikrášlené, jen jsem změnil některá jména a jisté detaily, abych ochránil soukromí rodin i jednotlivců, kteří vyhledali mou pomoc.

Pokud se týká mých dcer Christiny a Danielly, nemám dostatek slov, abych vyjádřil svou lásku k nim: každý den děkuji Bohu za požehnání, jež mi ztělesňujete. Jste mou pýchou a radostí a má láska k vám je nekonečná.

Děkuji své matce Lillian, která mi byla zdrojem radosti a inspirace – veselou mysl, mami. Můj otec Ralph mě naučil víc, než si kdy uvědomil. Tati, tvé vedení mi pomohlo se dostat až tam, kde jsem nyní. Sestro Liso, přestože jsi byla vyděšená ze všeho, co se týkalo mé práce v Tajemnu, tvá spolehlivá podpora a laskavost byly upřímné. Dále jsou tu můj vnuk Joseph, neteře Stephanie a Jessica i synovec Vincent – Pán nad vámi bude bdít a projasní vaše dny. Bratrům a sestrám od newyorské policie – děkuji, že sloužíte lidem v tomhle městě a odvádíte skvělou práci.

Biskupe McKenno, bez vaší lidskosti a lásky k Bohu by mnozí trpěli. Dal jste mi stejně jako mnoha jiným příležitost pokračovat dál. Sestro Mary Philomeno, vám patří můj zvláštní vděk za to, že jste mě přivedla do kostela Panny Marie Růžencové a naučila mě, že růženec znamená oddanost, bez které už dnes nemohu být. Všem sestrám z růžencové kaple děkuji za laskavost a modlitby. Monsignore Richarde M., velkoryse jste mi nabídl přátelství, kterého si velmi považuji. Otče Miku S., otče Miku T., otče Franku B. a otče Johne F., raduji se z vašeho přátelství a z vašich modliteb. Bratře Andrewe, nemám dostatek slov, abych ocenil vše, co jste pro mne udělal jak v Tajemnu, tak v osobním životě. Nevím, jak by to bez vás se mnou dopadlo, víte to lépe než kdokoliv jiný.

Bez těchto lidí by bylo nemožné Tajemno vytvořit. Děkuji každému z vás, že jste do této věci vložili i část sebe sama, že jste byli oddáni službě věřícím. Phile W., Rose W., Tony B., Antonio a Vicki B., Kathy D., Frede K., Dennisi M., Millie M., Marie P. (ať vaše duše odpočívá v pokoji), Scotte S., Johne Z., Joe Z., Deane L., Steve I., Davide A. a Matte M. – přestože jsem s některými z vás ztratil kontakt, navždy si vás uchovávám ve vzpomínkách i modlitbách.

Liso Collier Cool, dík za to, že jste to se mnou vydržela. Jako spisovatel bych sám o sobě neobstál. Všechno to byl tvůj nápad, Jimmy Vinesi, dík, že jsi ve mne věřil. Doughu Montero, tvůj zájem dal celou věc do pohybu a jsem ti za to vděčný. Joe Veltre a Joe Cleemane, vaše redaktorská zkušenost byla nedocenitelná a dovedla tuto knihu až k jejímu vydání.

A nakonec je tu můj dobrý přítel a partner Joe Forrester. Od samého začátku jsi mě toho naučil nejvíc a tvého provždy trvajícího přátelství si velmi vážím. Jsi muž, kterému jsem v mnoha případech bez zaváhání svěřil svůj život. Děkuji za všechny rady a za pomoc při psaní této knihy. Dá-li Bůh, bude naše přátelství trvat na věky, v tomto životě i v tom dalším.

Rád bych se s vámi, milí čtenáři, rozloučil jedním přáním. Můžete mi říkat, že nevěříte ani jedné z věcí, jež popisuji v těchto démonických příbězích. Jste-li skeptičtí, je to v pořádku – ale když mi byť i jediný z vás řekne, že začal věřit v Boha poté, co si přečetl tyto povídky, odejdu s úsměvem na tváři. Vím, že jste-li touto osobou právě vy, vyhrál(a) jste svou bitvu.

Bůh vám žehnej,

Ralph Sarchie

Bethpage, New York

Kapitola první

Hrůza Halloweenu

Nenávidím Halloween, ale nebylo tomu tak vždy: jako dítě jsem si rád oblékal masku a nechával se obdarovávat cukrovím od sousedů, a když jsem byl starší, rád jsem se přidával k těm, kteří se vydávali ven vyzbrojeni vejci a holicím krémem, vždy jsem byl ochoten přidat se k nočnímu řádění. Poté, co jsem se stal policistou přiděleným do nebezpečných obytných čtvrtí, jsem poznal i druhou stranu tohoto svátku. Najednou si každý úchyl a blázen v New Yorku myslel, že děti nejsou v tuto noc hájené. Na čtyřicátém šestém okrsku v jižním Bronxu, kde jsem pracoval jako seržant, začaly hned zvečera naléhavě vyzvánět nouzové linky. Se zapnutou sirénou jsme spěchali z jednoho místa činu na druhé a tak rychle, jak to jen šlo, jsme zavírali zvířata, která se rozhodla vydat se na lov dětí. Zločiny, kterých je člověk schopen, jsou hrozné – za šestnáct let, co pracuji u policie, jsem viděl více krve a bolesti, než si dovedete představit – přesto nejsou jediným zlem, které se 31. října objevuje.

Halloween má velmi zlovolnou historii: podle legendy staré dva tisíce let je to noc, kdy duše mrtvých zaplaví svět s úmyslem vzbuzovat v lidech hrůzu. Aby si tyto duchy naklonili, nechávali pro ně naši předkové na prahu svých domů různé pochoutky a obětovali zvířata. V dávných dobách se Evropané obávali, že zlí duchové mají temné pohnutky. Vyhledávali živá těla, do kterých se chtěli převtělit. Aby se lidé před takovým nebezpečím ochránili, stávalo se zvykem na Den mrtvých, jak se svátek v některých zemích nazývá, nosit masky nebo různé převleky.

Pradávná hrůza, jež je s tímto datem spojena, má kořeny mnohem hlouběji než jen v lidových zvycích a pověrách. To jsem zjistil hned poté, co jsem vstoupil do oblasti, kterou nazývám Tajemno, což v praxi znamená vyšetřování ve strašidelných domech a ohledávání ďábelských předmětů. Téměř nevyhnutelně se koncem října, ať už je to na samotný Halloween nebo za noci, jež mu předchází a nazývá se příhodně Ďábelská nebo Noc zla, setkávám s náhle se vyskytnuvšími podivnými událostmi. Jedno z mých nejtrýznivějších vyšetřování začalo za halloweenské noci v roce 1991. Můj partner Joe Forrester právě chystal pamlsky na koledu, když jsme obdrželi telefonát týkající se domu, ve kterém údajně straší. Volal otec Hayes, exorcista z katolické diecéze v sousedním státě. Chtěl, abychom se podívali na výskyt démonické aktivity ve westchesterském okrese, bohaté oblasti severně od New Yorku. Když hovořil po telefonu s rodinou, která ho na neobvyklé události upozornila, rozpoznal už během hovoru s jejími příslušníky známky ďábelské přítomnosti v domě, přesto Joeovi nic určitého neprozradil. Protože jsme otce Hayse znali z předcházejících vyšetřování, věřili jsme, že by nás nevolal, kdyby nešlo o něco důležitého.

* * *

Stejně jako já má Joe za sebou praxi v prosazování zákona ve funkci polygrafologa. Pracuje pro oddělení právní pomoci, a proto stojí „na druhé straně“. I když jeho vzhled připomíná spíš mnicha středního věku, má kulatou dobromyslnou tvář a jeho plešatějící hlavu zdobí pruh hnědých bujných vlasů, je ve skutečnosti velmi schopným démonologem. Nejenže je chodící encyklopedií, pokud se okultismu týče, ale určitě je tím správným mužem, na kterého se obrátíte, když potřebujete informace o nigerijském krokodýlím kultu nebo o brazilských rituálech černé magie. Jako vyznamenaný vietnamský veterán má Joe odvahu postavit se tváří v tvář nadpřirozenu a jeho hrůzám. Tohle vše v kombinaci s neomylným citem pro rozpoznání pravdy, jenž se u něj vytříbil po létech práce s detektorem lži, kde přišel do styku s podvodníky a s darebáky nejhrubšího zrna, ale i s neprávem obviněnými, z něj dnes dělá eso mezi vyšetřovateli.

Když se s Joem mimo pracovní dobu zabýváme démonologickými případy, neúčtujeme si za své služby ani cent. Pomáhat lidem, kteří mají problémy s duchy, není pro nás součástí kariéry, je to poslání. Jako oddaní katolíci bereme doslova příkaz Ježíše Krista: Vymítej ďábla ve jménu mém.

Než se do nějakého z takových případů pustím, odkládám pistoli a policejní odznak, které nahradím svěcenou vodou a relikvií ze svatého kříže.

Nevykládejte si to špatně. Nejsem náboženský fanatik a jsem asi tak svatý jako kdokoliv jiný, kdo se mnou na čtyřicátém šestém okrsku pracuje. Jsem policista a raději bych vykopával dveře a chytal ozbrojené lupiče holýma rukama, než se zabýval démony. Jednoduše řečeno, ďábel mě děsí víc než cokoliv, co jsem kdy viděl na newyorských ulicích. Za léta strávená u policie jsem přišel do styku s téměř všemi typy hrůzných činů, jaké je jedna lidská bytost schopná provést druhé. Byl jsem volán k nespočetným přestřelkám a pobodáním nožem, zatýkal jsem lidi, kteří se dopustili znásilnění nebo vraždy a pro něž jejich čin nic zvláštního neznamenal.

Musel jsem lidem oznamovat, že jejich milovaní zahynuli při autonehodách nebo se stali oběťmi násilných činů, jejiž hrůznost si jen stěží dovedete představit. Viděl jsem rozbitá dětská tělíčka po nesmyslných nehodách, které způsobili jejich vlastní rodiče, protože byli zfetovaní a nedávali na ně pozor.

Zatýkal jsem drogové dealery, kteří s pomocí jedu, s nímž obchodovali, udělali z lidských bytostí živoucí mrtvoly, a matku, která za kousek cracku prodala svou desetiletou dceru sexuálnímu zvrhlíkovi. Nedávno mě povolali do domu, kde jsem našel totálně zdrogovanou ženu. To by v oblasti, ve které pracuji, nebylo samo o sobě nic neobvyklého, až na to, že se motala po pokoji s novorozeným dítětem mezi nohama – ještě stále viselo na pupeční šňůře – a matka ani nevěděla, že právě porodila. Bylo to její desáté dítě; ostatní děti jí kvůli závislosti na drogách už dávno odebral úřad na ochranu dětí.

Taková byla tvrdá realita mé práce, noc co noc. To, že jsem přicházel do styku s tragédiemi a neštěstím, které způsobil zločin, mi do určité míry pomohlo připravit se na práci v Tajemnu. Určitě mě to naučilo poznat ďábla ve chvíli, kdy stál přede mnou. Když policisté z mého okrsku zjistili, že pomáhám s exorcismem a zabývám se démonickými aktivitami, mnozí z nich se ptali: „Jakým právem agresivní a někdy pěkně bezohledný chlap, jako jsi ty, strká nos do takových věcí?“ Má odpověď zpravidla zněla: „Copak nevidíš tu krásu v tom, že Bůh používá hříšníka, jako jsem já, k tomu, aby bojoval s ďáblem?“ Pravda je, že rád pomáhám lidem. Když jsem se dal k policii, přísahal jsem, že zbavím ulice násilníků, a do dnešního dne mám na kontě tři sta zatčení. Jako oddaný křesťan mám ale ještě jedno poslání: zničit ďábla a jeho démony.

Nikdy jsem se oficiálně nezabýval případy přímo na objednávku katolické církve, ale pro jednotlivé kněze jsem občas pracoval. Nejčastěji jsem se vídal s biskupem Robertem McKennou, tradičním katolickým knězem a exorcistou, který nikdy nepolevil v boji proti satanovi a jeho temným silám. (Tradiční katolická liturgie stále preferuje vatikánskou latinskou mši.) Za posledních deset let, kdy jsem mu asistoval zhruba u tuctu případů exorcismu, jsem získal k tomuto svatému muži, sloužícímu Bohu, velký respekt. Kdyby po mně žádal, abych s ním šel do nejhlubšího pekla, ani na okamžik bych nezaváhal.

Většina náboženství má předepsané ceremoniály určené k vymítání zlých duchů. Římské exorcistické rituály jsou staré téměř čtyři sta let. Už před léty byli katoličtí kněží žádáni, aby se ujali i drobných případů exorcismu a se souhlasem diecéze byli vždy připraveni se tohoto úkolu zhostit. Dnes je problém v tom, že příliš mnoho kněží, duchovenstvo jiných náboženství, a dokonce i sám biskup katolické církve v ďábla nevěří, přestože se exorcismem zabýval i sám Ježíš. Když se jeden z kněží, který patřil mezi mé přátele, během kázání zmínil o satanovi, mluvil takovým způsobem, že tím vlastně celé farnosti řekl: „Ďábel existuje. Je mi to líto.“ Má žena mi později řekla, že jsem v tu chvíli vypadal, jako kdybych se chystal vyskočit z lavice. Kdyby bylo na mně, neomlouval bych se lidem za to, že jim říkám pravdu o ďáblově existenci, protože jsem satanovy přátele viděl při práci.

Většina lidí, kteří mne a Joea volají na pomoc, v ďábla také nevěří – do té doby, než jsou sami mučeni a terorizováni bizarními či nepochopitelnými jevy. Protože ani jeden z nás, pokud se týkalo Tajemna, nevyhledával publicitu, dostávaly se k nám případy prostřednictvím lidí, kteří nás znali z doslechu. Oba věříme, že si Bůh přeje, aby se lidem dostalo pomoci, a on sám se postará o to, aby ji dostali, ať už od nás nebo od někoho jiného. Požádat o pomoc démonologa nebývá prvním impulzem rodin, které nás kontaktují; většinou je to spíše poslední pokus poté, co vyčerpali všechna logická vysvětlení pro strašlivé jevy, se kterými se setkali, a kdy začínají pochybovat o své vlastní příčetnosti. Když vytáčejí moje nebo Joeovo číslo, jsou u konce s rozumem a nemají se už na koho obrátit. Nebo se obrátí na některého z kněží, které známe, a jsou vzápětí přesměrováni zase k nám. Tak tomu bylo i v této halloweenské kauze.

* * *

Po rozhovoru s otcem Hayesem jsme 2. listopadu, na svátek Všech svatých podle katolického kalendáře, kdy kněží slouží mše za mrtvé, modlí se za trpící duše v očistci a prosí za ně o smilování, navštívili rodinu Villanovaových. Protože jsme zatím nevěděli, čemu budeme čelit, udělali jsme několik nebezpečných chyb. Došlo k tomu za prvé proto, že jsme byli požádáni, abychom jen natočili rozhovor na videorekordér, aby ho exorcista později vyhodnotil. Za druhé nám bylo řečeno, že se k nám připojí kněz z místní farnosti. Proto jsme s Joem vešli do domu bez obvyklého vyšetřovatelského týmu. Neočekávali jsme, že budeme sami vykonávat náboženské rituály, proto jsme s sebou vzali jen trochu svěcené vody a několik bohoslužebných předmětů. Když se podívám zpět, chovali jsme se stejně, jako bychom šli na hlídku do oblasti s vysokou kriminalitou a v pistoli měli jediný náboj. Naštěstí jsem, jak se později ukázalo, byl vybaven velmi účinnou zbraní: třískou ze svatého Kristova kříže.

Když jsme zaparkovali před solidním dvojdomkem Villanovaových v Yonkers, všiml jsem si, že v ulici stojí katolický kostel. Ed Warren, dobře známý démonolog, se kterým jsem v minulosti pracoval, říkával, že ďábel rád operuje ve stínu kostela, a po jistých zkušenostech s ním souhlasím. Je neuvěřitelné, kolik mých případů se odehrávalo v blízkosti tohoto svatostánku. Ale nechápejte to špatně: to, že bydlíte v blízkosti kostela, z vás automaticky nedělá cíl vhodný pro démony. Hodně lidí žije v blízkosti náboženských center a nikdy neměli nejmenší problém tohoto druhu. Když se ale stane, že kletba nebo satanistické rituály obrátí své síly vaším směrem, pak může blízkost svatého místa znásobit duchovu nenávist a zlobu.

Přestože striktně dodržuji pravidlo citově s nevázat na lidi, kterým pomáhám, málem jsem ho v tomto případě porušil hned, jak Dominik otevřel dveře a vedle něj stál jeho pětiletý syn. Chlapec byl vyděšený, to byla první věc, kterou jsem zaznamenal. Měl prázdný omráčený výraz, jaký se objevuje u dětí hned poté, co se s křikem probudí z děsivého snu – až na to, že tohle dítě po probuzení nečekala uklidňující realita, nemohl nalézt útěchu před strachem v náručí matky nebo otce. Díval jsem se na jeho hubené tělo a nezvykle velké nohy a pomyslel jsem si: Tohle dítě by mělo být venku a hrát fotbal, ne být vyděšené ve vlastním domě!

Ve tváři jeho otce se usadil šokovaný výraz. Byl to vysoký plešatý muž, na nose měl silné brýle, mohlo mu být kolem pětačtyřiceti let. S pokleslými rameny a s poraženeckým výrazem ve tváři mi připomínal omráčeného boxera motajícího se v ringu a čekajícího na dopad další rány. Když jsem viděl, jak je zmatený a rozzlobený, pocítil jsem k němu sympatie. Mohl jsem si jen představovat bezmoc, kterou cítil, když musel nečinně přihlížet, jak se jeho rodina ocitá tváří v tvář nepojmenovatelné hrůze.

Zavedl nás do obývacího pokoje, který vypadal jako tábor pro uprchlíky. Nejenže byl plný smutných lidí bez jakéhokoliv výrazu, všichni vypadali, jako by byli nemocní a vyčerpaní, a podél každé stěny bylo bez ladu a skladu naházeno oblečení a srolované lůžkoviny. Copak celá rodina spala tady? Viděl jsem to i v jiných případech, kdy byli lidé tak vynervovaní z nadpřirozených událostí, že přestali existovat jako jedinci a odmítali se pohybovat po domě sami. Domov by měl být bezpečné místo, kde na konci dne odpočíváte, pohodlné a mírumilovné místo, ale v tomto domě to neplatilo. Jak jsem měl možnost brzy zjistit, suterén jejich domu ovládal zvláštní druh strachu.

„Omlouvám se za ten nepořádek,“ řekl Dominik. Marně se snažil nalézt slova, aby vysvětlil nevysvětlitelné, a po chvíli dodal: „Měli jsme tu hodně, hm, problémů.“

Vědom si toho, jak je důležité zhodnotit situaci a přimět lidi k tomu, aby se nám svěřili, když do jejich domu vstoupíme jako naprostí cizinci, převzal Joe seriózním způsobem kontrolu nad rozhovorem. Po dlouholeté zkušenosti s detektorem lži se z něj stal odborník na lidskou povahu: dovedl číst v lidech, vycítil i proměnlivé emoce a snadno se dopátral pravdy. „Pane Villanovo, já jsem Joe Forrester a tohle je můj partner Ralph Sarchie. Jak víte, jsme tu na přání otce Hayese, abychom se pokusili vyřešit váš problém. Souhlasil jste, abychom přišli, a předpokládám, že je vám známo, že si za své služby nic neúčtujeme.“

„Říkejte mi Dominiku,“ odpověděl otec vyrovnanějším hlasem a představil nás své ženě Gabby. Byla to nápadná žena ve věku kolem čtyřicítky. Měla husté černé vlasy po obou stranách obličeje prokvetlé šedinami, měla tak výrazné rysy, že připomínala hlavu vyrytou na rubové straně mince. Přestože měla nadváhu, byl její styl nápadně okázalý: Šaty měla zářivě červené s potiskem barevných ptáků, na každém zápěstí se jí pohupovalo několik těžkých stříbrných náramků. Když byla mladší a prožívala šťastnější dny, jistě bývala hvězdou každého večírku, ale dnes, i přes nápadnost svého oblečení, vypadala velmi nervózně a třesoucí se rukou si zapalovala jednu cigaretu od druhé. Ještě než jsme oba manžele spolu s jejich dětmi a přáteli, kteří tu s nimi byli, požádali, aby nám vyprávěli svůj příběh, dali jsme každému z nich medaili svatého Benedikta, aby si ji pověsili na krk. Tento svatý už předvedl mnoho zázraků a vládne silou účinnou v boji s démony.

Když jsem DJovi (Dominik junior) pověsil medaili na krk, stalo se něco zvláštního. O několik vteřin později spadla medaile na zem, přestože se šňůrka, na které byla zavěšena, nepřetrhla. Pozorně jsem šňůrku prohlédl a pověsil mu medaili zpátky na krk – okamžitě zas ležela na zemi podruhé, pak potřetí. Tohle je velmi smělý démon, když si zahrává s medailí svatého, která byla požehnána osobně samotným biskupem, přímo před našima očima! Většina zlých duchů je zbabělá, schovávají se před svěcenou vodou, svatými relikviemi a medailemi. Jen nejsilnější satanovy síly, opravdoví ďáblové, mohou manipulovat s bohoslužebnými předměty.

Během rozhovoru jsme postupně zjistili, jak nebezpečný tento ďábel je. Zpočátku je přepadl pokradmu, jednoho podzimního večera se objevil v Gabbyině a Dominikově ložnici ve vlastním, peklem inspirovaném halloweenském převleku. „V pokoji bylo najednou chladno, přestože nebyla chladná noc,“ popisovala Gabby tuto zkušenost s takovou vervou, až její náramky zacinkaly. „V rohu pokoje se objevil bílý dým a z něj se po chvíli vynořila žena. Viděla jsem ji jen od pasu nahoru. Dívala jsem se na ni a zavolala jsem na přítelkyni, která přispěchala spolu s mým manželem. ‚Vidíte ji?‘ zeptala jsem se, a oni odpověděli, že ne. Řekla, že se jmenuje Virginie Taylorová. To je vše, co si pamatuji.“

Dominik si pamatoval víc. „Asi třikrát se stalo, že se má žena dostala do transu a Virginie mluvila jejím prostřednictvím. ‚Neublížím, nevyděsím,‘ řekla – jinými slovy, neměli jsme se bát. ‚Jen potřebuji vaši pomoc,‘ pokračovala, ale neřekla, proč pomoc potřebuje. Zatřásl jsem manželkou, abych ji probudil, a poslední slova, která řekla, než se probrala, byla: ‚Rodiče, pomozte!‘“

Navzdory Virgininu ujištění jsme v ní s Joem rozpoznali přesně to, co byla – démon schovávající se za cizí jméno. V celé té maškarádě byla chyba, díky níž se tato rádoby lidská duše rozplynula v dým: ženská podoba se zjevila jen od pasu nahoru. To je pro démony typické, vždy, když se snaží vydávat se za lidské bytosti, je prozradí nějaká abnormalita ve vzhledu.

Další charakteristikou pekelných sil byla ďáblova strategie: odluč a opanuj. Tím, že se ukáže jen jedné osobě, zaseje semínko paniky, zmatku a pochybností. Opravdu se to děje, nebo si to jen představuji? ptávají se v takových případech oběti. Často se zdráhají svěřit přátelům a rodině s tím, co se jim děje, protože se obávají, že si ostatní budou myslet, že se zbláznili. Místo toho se uzavřou do sebe, v té bizarní hrůze se cítí stále opuštěnější. Právě tohle je démonův cíl, protože pochybnosti o sobě spolu s emocionálním utrpením stravují vůli jejich kořisti a jim dláždí cestu k úspěchu.

Zatím vše ukazovalo na démonův standardní postup – ale v tomto případě nastal neobvyklý zvrat. Místo toho, aby byly jitřeny Gabbyiny nervy neustálým pokoušením – ve většině případů je to první stupeň ďábelské aktivity a vyznačuje se nervy drásajícími příhodami, jako je půlnoční hluk, znepokojivé telefonáty nebo mučivé zvířecí skřeky – vrhl se satanský duch plnou silou do přímého utlačování. Utlačování je druhým stupněm ďábelské aktivity a zahrnuje v sobě mentální i fyzické útoky na oběť. To, co se dělo v Gabbyině ložnici, mi trochu připomnělo policejní případy, které jsem vyšetřoval: lidé se stali vězni ve svém vlastním domě poté, co pozvali známé na krátkou návštěvu, a ti pak převzali vládu nad jejich domovem.

Jejich ‚host‘ byl zpočátku okouzlující. Podle Gabby se duch vrátil druhý den za plného světla, zatímco byla dole v suterénu. „Moje pozornost byla upřena na velké zrcadlo, které tam visí, a v něm jsem uviděla Virginii,“ vyprávěla. „Opět opakovala ‚rodiče, pomozte‘, pak mi vyprávěla, že byla v dívčí škole mimo domov a přišla sem za svými rodiči. Podivným zastaralým jazykem pronesla: ‚Jakýžto styl toto má být?‘ Rozhlédla se kolem sebe, její oči se zastavily na mé tváři a zeptala se: ‚V jakém stylu jsou tyhle šaty?‘ Řekla jsem jí, že takhle se oblékáme v roce 1990, ale ona trvala na tom, že je rok 1901. Nebála jsem se jí, dlouho jsme si povídaly.“

Na mne i na Joea udělalo dojem, jak chytře a pomalu duch předkládal svůj smyšlený příběh, jako pavouk spřádající pavučinu, aby do ní chytil nic netušící kořist. Jak lehce se dostal Gabby pod kůži: předměstská panička vtažena do rozhovoru s dívkou o módě a dívčí škole – lstivá taktika, která napovídala, že náš duch je velmi rafinovaný. Také jsem zaznamenal jemný náznak touhy po mateřské sympatii: tento takzvaný duch nějakým způsobem ztratil rodiče a rád by se s nimi zase setkal.

Gabby jí byla okouzlená a nemohla se dočkat, až uslyší další vyprávění duchovy mýdlové opery. Přesto ji intuice před Virginií varovala. „Když se objevila potřetí, bylo to také v suterénu. Cítila jsem její přítomnost a řekla jsem: ‚Chceš-li se mnou mluvit, nevstupuj do mne. Budu opakovat, cokoliv chceš.‘ Nevěnovala tomu pozornost a ihned do mě vstoupila, její hlas byl zajíkavý, stále dokola opakovala, ‚rodiče, pomozte‘.“

Přestože Gabby plně nechápala, co se s ní děje – její podezření snadno rozptýlily lži typu neublížím, nevyděsím – nejasně si uvědomovala, že její duše a tělo jsou v obležení. Instinktivně se bránila tomu, aby duch vstupoval do jejího těla, ale ne dostatečně silně. Démon nerespektuje lidské prosby, požadavky, a dokonce i příkazy, jež mu sdělují, aby odešel; zareaguje jedině v případě, kdy je příkaz vysloven ve jménu Ježíše Krista.

Navzdory pochybnostem o prolhanosti ducha, který se do ní vtěloval proti její vůli, jí hlas připadal tak vábivý, že ho nemohla přestat poslouchat. Údajný duch vycítil, že nastal čas zdramatizovat situaci, a s divadelním instinktem se vrátil ve chvíli, kdy Gabby hovořila s další obyvatelkou domu, s Ruth. Tato žena středního věku a její pětadvacetiletý syn Carl se nedávno do domu nastěhovali brzy poté, co se Carl zasnoubil s nejstarší dcerou Villanovaových, Lucianou. Zatímco ženy seděly v budoucí nevěstině ložnici a probíraly detaily nadcházející svatby, nachystal jim duch slzavé a bědné představení.

Tentokrát se nezdržoval dýmem ani zrcadly nebo jiným fyzickým úkazem. Místo toho převzal duch kontrolu nad ženinou myslí, telepaticky s ní komunikoval a Gabby hlasitě vyprávěla. „Virginie hystericky pláče, neustále se jí ptám, co se stalo. Řekla mi, že byla o svatebním dnu zavražděna. Její snoubenec byl z vraždy neprávem obviněn a byl tak zarmoucený, že se ve vězení zabil. Až po jeho smrti se zjistilo, že zločin nespáchal. Zeptala jsem se jí, kdo ji zavraždil. Odpověděla ‚to nesmím říci‘.“

Zločinci, které jsem zatýkal, ovládali umění, jak obalamutit lidi, ale nebyli to zdaleka tak dobří lháři, zřejmě proto jsou stále ve vězení. Vzpomínám si na muže, který přiměl jednu dívku k tomu, aby se vydávala za policistku, když se chystal připravit jinou ženu o tisíce dolarů. Všechno prasklo v okamžiku, kdy si to žena najednou rozmyslela právě ve chvíli, kdy měla peníze předat. Štěstí pachatele úplně opustilo, když se rozhodl ženu uhodit a peníze jí vzít – právě tou dobou jsem na cestě do práce jel kolem já. Po krátkém přesvědčování s pomocí devítimilimetrového automatu se vzdal, vrátil peníze a nechal mě, abych mu na zápěstí nasadil náramky. Přál bych si, aby chytání démonů bylo podobně jednoduché.

Přesto bylo zvláštní, že se Gabby nepozastavila nad podivnou shodou duchova příběhu s jejím vlastním životem. Často žasnu nad tím, jak zběhlé jsou zlé síly při využívání bezelstných lidí. Mysleli byste si, že lidé budou skeptičtější k nárokům nadpřirozených bytostí, které se náhle objeví v oblaku dýmu právě ve chvíli, kdy plánují dceřinu svatbu, a ukáže se, že duch je zavražděná nevěsta! Démoni mají nebezpečně dobré znalosti lidské psychologie stejně jako opravdových událostí, proto přesně vědí, který knoflík zmáčknout, aby získali lidská srdce a mysl.

Zkrátka, příběh o nevydařené svatbě se v tomto případě ukázal jako správná strategie. Gabby a Ruth, matky budoucí nevěsty a ženicha, tragický příběh rozplakal. Ruth byla dojata sebevraždou neprávem obviněného snoubence. Jeden z jejích příbuzných byl zatčen a krátce pobyl ve vězení za zločin, který nespáchal. Brzy byli všichni obyvatelé domu zaujati duchovým fascinujícím příběhem a toužili vědět víc. Jen Dominik na tom, co se v domě dělo, vycítil něco zlověstného. Pragmatický muž pracoval jako účetní a došlo mu, že většina z toho, co slyší, nemůže být pravdivá. „Přestože se zdálo, že má žena strach nemá, jsem já vyděšený byl. Vůbec se mi nelíbilo, co se děje! Virginie k mé ženě přicházela stále častěji a cítil jsem, že ji ten duch začíná, no řekl bych vlastnit, jestli je to správné slovo.“

Díval se na nás s bázlivým výrazem ve tváři jako školák, který měl podezření, že právě řekl něco směšného, a očekával, že se mu bude celá třída smát.

„Řekněte nám co si pod výrazem ‚vlastnit‘ představujete,“ řekl Joe záměrně neutrálním tónem. Oba máme totiž zkušenosti s prosazováním zákona a byli jsme vycvičeni nepokládat svědkům zavádějící otázky nebo nabízet vysvětlení v průběhu zjišťování faktů, tedy v raném stupni vyšetřování.

„No, tenhle duch vlastně vstupuje do mé ženy a snaží se mluvit jejími ústy,“ vysvětloval. „Často se zakoktává – tak Gabby normálně nemluví – nebo jí nerozumíme ani slovo. Během těchto transů, nebo jak to chcete nazývat, je ztuhlá až prkenná. Je proti tomu bezmocná, ale když rozsvítím nebo volám její jméno, Virginie obvykle odejde. Někdy s ní musím zatřást, nebo ji dokonce uhodit, abych ji probral. Ten duch řekl ‚neublížím, nevyděsím‘, ale když takhle svou ženu vidím – ztuhlou, koktající a nevědoucí, co se děje – mám pocit, že jí to ubližuje a že je tu něco, čeho bychom se měli bát.“

Byly tu i další důkazy o útlaku a o intenzivní, hrůzu vzbuzující démonické kampani, která dláždila cestu k démonově nejvyššímu cíli: způsobit posedlost. Přestože už teď docházelo k pomíjivému vlastnictví její mysli, nebyla Gabbyina vůle dostatečně zlomená. Gabby Virginii z ničeho nepodezřívala a netušila, v jakém nebezpečí se nachází, a tak i s celou rodinou ignorovala Dominikovy pochybnosti. Jak se dalo očekávat, vyvolalo to mezi manželi nepřátelství, přesně jak to měl démon v úmyslu. Večer co večer přicházel účetní domů a nacházel v domě nepořádek nebo nedostal večeři, protože jeho žena společně s Ruth odešly do knihovny a snažily se přijít na kloub záhadnému tajemství, které jim duch popisoval. Během návštěvy jsme s Joem mezi manželi vycítili napětí a všimli jsme si, že často přerušují jeden druhého a dohadují se o maličkostech týkajících se některých událostí.

Navzdory tomu, co se dělo, přivítaly tyto dvě matky příležitost uniknout dřině domácích prací a zahrát si na detektivy. Virginie je podporovala a sdělila jim, že její rodiče, Nathaniel a Sarah Taylorovi, za záhadných okolností zmizeli hned poté, co se její snoubenec zabil. „Obávám se, že mohli být zavražděni,“ naříkala nešťastným hlasem. „Kdybych věděla, co se jim stalo, možná bych mohla v klidu odpočívat.“ Téměř každý den nabízel duch nová vodítka, aby ženám pomohl nalézt Virginiiny rodiče. Do Spojených států přišli na přelomu století z blíže neurčené evropské země a nastěhovali se k příbuzným Clarkovým, zatímco Virginie zůstala, musela ještě složit maturitu na dívčí škole.

Aby vzbudila jejich zvědavost a získala sympatie, Virginie jim v slzách svěřila několik detailů, se kterými se každá matka ztotožní. Clarkovy také postihla rodinná tragédie: jejich jediný syn se narodil mrtvý. Protože nemohli mít další děti, adoptovali syna Olivera, který se později do Virginie zamiloval a požádal ji o ruku.

Joe s těmito podlými satanskými intrikami ztratil trpělivost a zeptal se: „Našli jste důkazy, které by ten příběh potvrdily?“

„Nenašli,“ odpověděla Gabby. „Prošli jsme staré noviny, telefonní seznamy a veřejné záznamy. O Virginii nebo o jejích rodičích tam nebylo nic, jen zmínka o rodině, u které bydleli. Vypadá to, že tu Clarkovi kdysi vlastnili půdu, ale nenašli jsme žádnou zmínku o tom, že by měli syna Olivera.“

Ďábelské síly mají vědomosti o minulosti a mohou sledovat životy zemřelých, jako by se dívali na video, tito prolhaní duchové do svých fikcí umějí dodat dostatečné množství faktů, aby si udrželi zájem oběti. Jediné, co Gabby a Ruth potvrdily, bylo to, že nějaká rodina s velmi rozšířeným jménem Clarkovi, kdysi ve Westchesteru žila. Kdyby strávily v knihovně více času, určitě by našli i někoho se jménem Taylor.

Absence jakékoliv novinové reportáže o tak dramatickém příběhu, který by jistě lákal ohromnými titulky – nevěsta zavražděna ve svatební den a zatčení snoubence –, nijak nesnížila důvěru rodiny k Virginii, která jim brzy nabídla další záhadu. „Chtěla, abychom našli hrob jejího snoubence,“ řekla Gabby. „Po jeho sebevraždě se to pozůstalí snažili ututlat a nikdo neví, kde byl pohřben. Virginie…“

Dominik ji přerušil. „Rozplakala mou ženu. Gabby se cítila velmi špatně, protože nezjistila nic o rodičích, a teď tady ten duch-nevěsta brečela a naříkala, protože prý neví, kde je pohřben její snoubenec.“

I tentokrát jim duch napověděl: Chlapec byl zřejmě pohřben na hřbitově Sleepy Hollow. Protože druhý den měli ve škole prázdniny, Gabby a Ruth se společně se svými pěti dětmi vypravily na krásný starý hřbitov v North Tarrytownu, kde odpočívá Washington Irving a jeho přátelé, které zasadil do svého příběhu Legenda o Sleepy Hollow. Po několika hodinách strávených na hřbitově, kde prohlédly moderní i historické náhrobky, se obě rodiny rozhodly to vzdát a odjely domů.

Těsně předtím, než ženy došly ke hřbitovní kapli, se najednou Gabby ocitla v transu. „Něco mě táhlo nahoru po cestě zpět na hřbitov. Byla jsem dostrkána k jednomu náhrobku, na kterém stálo Catherine Clarke, 1859–1926. Virginie byla velmi rozrušená a řekla, že jsme našli Oliverovu matku. Hned vedle byl menší náhrobní kámen, ale byl tak ohlazený, že jsem nemohla přečíst jméno. Byl to Oliverův hrob? To nám Virginie neřekla.“

Démon ve mně vzbudil zvědavost. Výlet na hřbitov byl geniálním tahem. Protože duch táhl jejich matku k náhrobku blízko kostela, logicky došli k závěru, že se tady jedná o milého křesťanského ducha. Vůbec si neuvědomovali, že byli vtaženi do ďáblova oblíbeného loveckého revíru!

Gabby se přestala bránit a dovolila duchovi, aby do ní vstupoval a mohl jim povědět víc. „Má nejstarší dcera chodila do historického klubu a měla staré mapy Westchesteru. Rozložila jsem je na stole, vzala jsem do ruky tužku a požádala Virginii, aby mi ukázala, kde bydleli. Má ruka se začala třást ze strany na stranu a posunula se na určité místo. Napsala písmeno, o kterém jsme si mysleli, že je to buď M, nebo W.“

To všechno odpovídalo démonickému modu operandi. Nejenže dělají přesný opak toho, co je svaté, ale někdy píší obráceně, takže abyste slova přečetli, musíte si vzít zrcadlo. Nebo píší hlavou vzhůru. Často je jejich písmo kostrbaté, jako kdyby pravák používal levou ruku. Podivné nápisy, někdy obscénní, rouhavé ve vztahu k Bohu či tmářské fráze jsou také známkou útlaku. V tomto případě démonovo záměrně dvojznačné písmo mělo všechno jen více zamlžit a prohloubit Gabbyinu frustraci.

Žena byla stále ve Virginiině moci, nemohla se dočkat, až Joeovi ukáže označenou mapu, aby mohl posoudit, má-li to nějaký skrytý význam. Můj partner Joe potřásl hlavou. Nebyl tu proto, aby luštil démonické zprávy ani aby podal pro výskyt zlých sil v tomto domě jakékoliv vysvětlení.

Bylo na čase si s těmito lidmi promluvit. „Gabby, jednu věc si musíme ujasnit. Ducha nebudeme nadále nazývat Virginií, protože si lidské jméno nezaslouží. Není to lidský duch ani strašidlo – je to démon.“ Když Joe vysvětlil, odkud tito duchové přicházejí, snažil se odhalit podstatu jejich příběhu. „Celý příběh o svatbě je výmysl sloužící k získání vašich sympatií, je to také jakýsi psychický most do vašich myslí. Budeme-li mluvit o něčem, co tento duch vyprovokoval, budeme říkat: za tím stojí ďábel.“

Dominikův omráčeně pokorný výraz se změnil v prohnaný a triumfální, jako by říkal: vidíte, říkal jsem to!

Ani Gabby jsme nemuseli příliš přesvědčovat. Vyprávěla nám, co ďábel dělal o halloweenské noci hned po tom, když Dominik zavolal otci Williamsovi a požádal ho o pomoc. „Virginie – tím chci říci ďábel – mi řekla, že nepatří ke zlým silám.“ Když přišel do domu kněz z místní farnosti, ďábel pochopil, že už je jen otázkou času, než bude odhalen. Proto své plány uspíšil.

Ještě téhož dne se duch snažil vylákat Gabby do svého doupěte v suterénu. Pokračovala: „Povídala, že mi neublíží. Nechtěla jsem tam jít, ale ona řekla: ‚S otcem Hayesem jsem se setkala už dříve, ale tentokrát bitvu vyhraju já!‘“ Dokonce i Gabby musela přiznat, že duchovo ujišťování, že nikomu neublíží a že ho sem přivedly jen ty nejvznešenější pohnutky, bylo více než zvláštní. A pak klidně oznámí, že chce nakopat do zadku služebníka Božího. Ale nejpodivnější na tom bylo, kterého kněze ten duch jmenoval – ne toho, kterého kontaktoval Dominik, ale exorcistu z jiného státu, o kterém rodina nikdy neslyšela.

Zadrhávavým hlasem vyslovil duch poslední ultimátum. „S..s..svatí nesmějí přijít!“

Ta slova mě měla varovat. Joe mou pomoc nepotřeboval, a tak jsem se rozhodl, že udělám to, co dělávám i v jiných případech: projdu se po domě a nechám ho na sebe působit. Někdy se stačí jen rozhlédnout kolem a zjistíte hodně informací o jeho obyvatelích. Rozhlížel jsem se po známkách okultismu a po náboženských předmětech. Zaznamenal jsem, jak je dům udržován, jaké knihy tu lidé čtou, díval jsem se po známkách drogové závislosti a hledal jsem něco, co by naznačovalo, že je s jejich životním stylem něco v nepořádku. Najdu-li něco, co mě znepokojuje, později se jich na to zeptám.

Když procházím domem, zachytím někdy drobné vibrace. Nemám žádné zvláštní duchovní schopnosti, ale někdy se na svou intuici mohu stoprocentně spolehnout. Každý člověk se narodí s určitým stupněm šestého smyslu, je to boží dar. V tomto případě jsem udělal velkou chybu, že jsem se procházel po domě sám. Začalo to v horním patře, kde byl prázdný byt, který rodina pronajímá. Když jsem do bytu vešel, začala se na dveřích do pokoje hýbat klika. S podobnými drobnými ďábelskými praktikami jsem se setkával i v jiných domech. Abych ji mohl využít při dalším vyšetřování, příhodu jsem si dobře zapamatoval. Místnosti v bytě byly neobvykle tmavé. Když jsem otočil vypínačem, zjistil jsem proč: všechno bylo natřeno na černo. Dokonce i okna byla pokrytá barvou tak pečlivě, že nepropustila jediný světelný paprsek. Nic jsem nenašel, poslední nájemník tu po sobě nic nezanechal. Velice rád bych si prohlédl jeho věci, vsadil bych svou výplatu na to, že ať už byl ten muž kdokoliv, určitě netrávil svůj volný čas tím, že by se modlil růženec! Musím se rodiny na nájemníka zeptat.

V patře domu, kde žili jeho majitelé, jsem na nic zvláštního nenarazil, ani v Gabbyině a Dominikově ložnici, ani v pokojích mladších dětí. V pokoji budoucí nevěsty jsem narazil na extrémně jasnou světelnou kouli, která se mihla kolem mne a zmizela v hale. S takovými věcmi jsem se setkal i dříve, proto mě to nijak nevyděsilo. Vrátil jsem se do obývacího pokoje a zeptal se Villanovaových, jestli se s takovým jevem už setkali.

Má otázka vyvolala vzrušení. „Ano, to světlo už jsem viděla,“ vydechla rozrušeně Luciana.

„Já také,“ přidala se Gabby. „Vyděsilo mě to.“ Jeden po druhém všichni členové rodiny popisovali, kdy se před nimi světelná koule objevila.

Jen Dominik nic neříkal. Vypadal zklamaně. Nakonec diskusi o světle přerušil vzrušeným výlevem. „Já jsem ho nikdy neviděl! Jak je možné, že vy ty věci vidíte, pane Sarchie, a já ne?“ Znělo to, jako by se cítil uražen, že ho duch při svém představení opomněl.

„Nelitujte toho,“ řekl jsem. „Buďte rád, že to tak je.“

Souhlasně zamručel a já pokračoval v prohlídce domu. V ostatních pokojích jsem nenašel nic zvláštního, jen v kuchyni byl nepořádek a dřez byl plný špinavého nádobí. Zamířil jsem po schodech dolů. Když jsem vstoupil do suterénu, zpočátku jsem žádné zlo necítil, ale když jsem vešel do malé místnosti s dvojitými dveřmi, plné odložených věcí, vycítil jsem, že se zlo nachází v mé těsné blízkosti. Pocit byl tak silný, že jsem se hned zastavil, měl jsem dojem, že se nemohu ani pohnout. U policie jsem už dlouho a velký strach jsem měl už mnohokrát, a vždy jsem na nebezpečí reagoval agresivně – byl jsem tak vycvičený. Avšak tady to bylo jiné. Nemohl jsem od dveří odtrhnout oči, mé srdce běželo rychlostí sto mil za minutu, nemohl jsem popadnout dech. Pak jsem ucítil bolest v hlavě, a nebyla to obyčejná bolest hlavy, ale řezavá bolest v pravém spánku, se kterou jsem se někdy setkával během exorcismu.

Bolest v mé hlavě narůstala, žaludek jsem měl jako na vodě a měl jsem pocit, že budu zvracet. Nic objektivního jsem nevnímal – pociťoval jsem jen pekelný teror a přítomnost absolutního zla. Byl jsem příliš ztuhlý, než abych mohl pohnout rty nebo promluvit, jen má mysl vyzývala démona, aby ve jménu Ježíše Krista odešel. Povolil dost na to, abych dosáhl do kapsy pro láhev se svěcenou vodou. Polil jsem jí dveře a vracel se zpět ke schodišti. Nemohl jsem od těch zatracených dveří odtrhnout pohled.

Když jsem vešel do obývacího pokoje, kde na mě čekala rodina, bolest spolu s nevolností zmizely. Vzal jsem Joea stranou a řekl jsem mu, co se stalo.

„Ralphe, myslím, že by ses měl podívat na tohle,“ podal mi zprávu, kterou nadiktoval duch předešlé noci.

Jedna z vět jako by na mě vyskočila: „Ublíženo bude těm dole… Vyvaruj se noci!“

Kapitola druhá

Konec nočního děsu

Zatímco jsem byl v suterénu ohrožován zlými silami, zaznamenal Joe v případu nový znepokojivý obrat. Asi dva týdny poté, co s nimi duch hrál hry s kouřem a se zrcadlem, se stala Gabbyina nejstarší dcera cílem neuvěřitelně krutých nadpřirozených útoků. Přestože měla mladá nevěsta nejkrásnější tvář z celé rodiny, se světle olivovou pokožkou, kolem které ve vlnách splývaly tmavé husté vlasy, a měla výrazné tmavé jiskrné oči, teď měla velmi zasmušilý a téměř nepřátelský výraz. Vyzařoval z ní tak intenzivní pocit neštěstí, že ji obklopoval jako hustý černý mrak. Vzbuzovala pocit, že bylo-li by vyřčeno něco nevhodného, začala by dštít hromy a blesky.

Když Joe mírným hlasem požádal Lucianu, aby si pověsila na krk medaili svatého Benedikta a nenechávala ji ležet na stole, okamžitě vybuchla. „Nosila jsem na krku medailon s Pannou Marií, a dnes ráno zmizel,“ oznámila téměř vzteklým hlasem a rozhlédla se po pokoji, jako by měla podezření, že jí ho někdo z rodiny vzal, zatímco spala. „Byl celý ze zlata!“

„S tím si nedělejte starosti,“ snažil se ji uklidnit můj partner. „Za zmizením vašeho medailonu stojí ďábel, chce vyvolat hádku a postavit vás proti ostatním členům rodiny. Ten duch chce, abyste si šli jeden druhému po krku. Proč si nechcete dát na krk druhý medailon?“

„Provázek je příliš dlouhý,“ stěžovala si Luciana. Podala medailonek Carlovi, který se držel stranou, výraz jeho tváře prozrazoval obojí: snahu svou prudkou snoubenku ochránit, ale také jisté obavy. Přestože mu bylo jen pětadvacet let, vlasy z jeho čela ustoupily dozadu a odhalily vysoké čelo, jež zdůrazňovalo jeho jestřábí nos. Byl celý v černém a v levém uchu měl zlatou náušnici. Sáhl do kapsy těsných džínů, vytáhl z ní švýcarský nůž a opatrně šňůrku zkrátil.

„Co děláš? Teď je příliš krátká!“

Carl uřízl další kousek šňůrky z klubka, které jsme přinesli, Luciana ho popuzeně pozorovala. „Je to tak v pořádku?“

Vzala medailon a opatrně, aby se nezachytil za ohon, si ho přetáhla přes hlavu. „Myslím, že ano,“ přiznala neochotně. Zastyděla se za svůj výbuch a dodala: „Omlouvám se, že se chovám tak hrozně, ale v noci jsem spala jen půl hodiny.“

„Tím se netrapte,“ poradil jí Joe. „Vím, že jste rozrušená a vyděšená. Zavoláme Ralpha, abychom zjistili, jaký problém tady vlastně máme.“

Vzteklý výraz z její tváře zmizel, klesla do židle a vypadala, jako by na svých křehkých ramenou nesla tíhu celého světa.

„Před několika týdny, asi ve dvě hodiny v noci, jsem si četla ve svém pokoji. Na stolku u postele jsem měla sklenici s vodou. Když jsem vstala, abych v hale rozsvítila světlo, to kvůli mé setře, která byla venku na párty, sklenice se vymrštila mým směrem a těsně minula mou hlavu.“

Šlo o první útok na její osobu a její křik přivolal celou rodinu. Bála se zůstat sama, proto další noc spala v sestřině pokoji. Uprostřed noci se postel, o kterou se dívky dělily, začala divoce třást, skákala po podlaze nahoru a dolů. Opět rodinu probudil křik, ale v okamžiku, kdy rozsvítili, třesení ustalo.

Takové příhody jsou charakteristické. Za tmy se dějí divné věci, které ustanou, když se rozsvítí. Jde o typickou ďábelskou hru, jejímž cílem je vyvolat strach a úžas. Oběti se pak tážou samy sebe: „Opravdu se ta postel třásla, nebo to byla jen noční můra? Zdálo se nám to, nebo jsme si to obě jen představovaly?“ I když se zlé síly zpočátku projevovaly skrytě, den po dni přitvrzovaly. Zamoření domu zlými silami se rychle změnilo ve fyzický útlak. Po otočení vypínačem ďábel nejen nemizel, ale začal napadat i za denního světla.

Pokaždé si vybral stejnou osobu, Lucianu. „Každý den jsem poškrábaná,“ popisuje. „Většinou mám široké červené pruhy přes celé paže, které ale rychle mizí, někdy už za několik minut. Jednou v noci kolem druhé hodiny jsem na kůži ucítila bolestivé pálení, vzbudila jsem se s pentagramem vyrytým do kůže na břiše. Podruhé mě pálila paže a měla jsem pocit, jako bych celá hořela. V zrcadle jsem si přečetla na paži vypálené číslo – 666 – ďáblovo číslo.“

Bylo zvláštní, že se hlavní obětí útoků stala právě budoucí nevěsta. Dvě její mladší sestry ji popsaly jako silného jedince, byla krásná, dobromyslná a ctižádostivá. Při práci v Tajemnu jsem zjistil, že není možné určit důvod, který by vysvětlil, proč je nějaký člen rodiny vybrán k ďábelským útokům vedle lidí, jež jsou napadáni kvůli své slabosti, kterou ďábel rychle vycítí. Často bývá takovou osobou dítě, tito falešní duchové rádi pokoušejí děti. Je to krutá, ale efektivní taktika: v případě, že se zlá síla snaží dostat matku, je nejlepší cestou ke zlomení matčiny vůle a oslabení jejího odporu k útlaku brutální napadání jejího dítěte.

Přestože temné síly mohly provádět stejné věci kterémukoliv z Gabbyiných dětí, měl jsem svou teorii o tom, proč si vybraly právě Lucianu. Jestliže zrádná síla vystupovala jako politováníhodný duch ženy, která byla zavražděna ve svůj svatební den, perverzním a logickým vysvětlením démonova výběru bylo to, že matka s ní bude soucítit víc, když si představí, že by její dceru, která bude brzy nevěstou, potkalo něco podobného.

Bylo-li tomu tak, fungovalo to. Gabby se okamžitě Virginie zeptala, jsou-li v domě i jiní duchové. Ďábel měl odpověď připravenou. „Řekla, že v domě byly dva druhy poltergeista,“ řekla Gabby. „Jeden byl dobrý, ale ten druhý byl velmi zlomyslný a nebezpečný.“

„Bylo na jeho vzhledu něco neobvyklého?“ zeptal se Joe.

Takhle trávila mučená snoubenka a její rodina halloweenskou noc:

18.20 L. byla dvakrát uhozena do tváře.

Table of Contents

Obsah

Předmluva

Úvod

Kapitola první

Hrůza Halloweenu

Kapitola druhá

Konec nočního děsu