Chraň nás od zlého 

(ukážka)

Podle skutečných případů
Ralpha Sarchieho, seržanta NYPD

Ralph Sarchie
Lisa Collier Coolová

Ralph Sarchie and Lisa Collier Cool

BEWARE THE NIGHT

Copyright © 2001 by Ralph Sarchie and Lisa Collier Cool

Prayers of Exorcism are excerpted with permission from the third edition of the Catholic Laypersons’ Exorcism Pratet Manuel by Joseph Forrester, copyright © 1999

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Translation © 2014 by Miroslava Nevrlová

Czech edition © 2014, 2014 (elektronická verze) by NOXI, s. r. o.

All rights reserved. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever without written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles or reviews. For information address St. Martin’s Press, 175 Fifth Avenue. New York, NY 10010

ISBN 978-80-8111-231-7

Obsah

Předmluva 9

Úvod 11

1. Hrůza Halloweenu 15

2. Konec nočního děsu 31

3. Policajti a zloději duší48

4. Dům u hřbitova 66

5. Hrůzný útok 86

6. Satan pronásledovatel 100

7. V osidlech okultismu 115

8. Vlkodlak 137

9. Neklid zatracených 152

10. Zničení ďábla 168

11. Zářijová kletba 183

12. Strašidelné historky ze života 196

13. Smrtelný hřích 211

14. Posedlost prostřednictvím telefonu 234

Doslov 253

Dopis čtenářům 259

Dodatek I. Modlitby exorcismu 261

Dodatek II. Růženec 279

Dodatek III. Akt zasvěcení Panně Marii 285

Mým krásným dcerám Christině Marii a Danielle Ann, vaše láska a podpora mne provázela celým životem. Můj život se točí jen kolem vás a vím, že je to Boží požehnání. Budu vás obě navždy milovat. Mému vnukovi Jacobu Michaelovi, Bůh ti stále žehná, mám tě rád, mladý muži.

Ralph Sarchie

Johnovi, Alison, Georgii a Rosalii: váš smích a láska jsou mi povzbuzením.

Lisa Collier Cool

Zvláštní poděkování patří zesnulému otci Martinu Malachimu, jednomu z nejlepších Božích bojovníků.

Předmluva

Ten, kdo zpochybňuje nebo popírá existenci ďábla, o sobě nemůže tvrdit, že je křesťan, a tím méně může být dobrým katolíkem. Kristus přišel, aby zbavil lidstvo satanovy nadvlády a jeho renegátu, legie padlých andělů. „Nyní je soud nad tímto světem, nyní bude vládce tohoto světa vyvržen ven. A já, až budu vyvýšen ze země /na kříži/, přitáhnu všecky k sobě.“ (Jan 12,31–32) Instance vylíčené v Ježíšově evangeliu budou vyhánět ďábly z posedlých osob a demonstrovat realitu neviděných duchů. Tak praví slova tradiční katolické modlitby ke svatému archandělu Michaelu: démoni obcházejí světem a hledají ztracené duše.

A dnes více než kdy dříve! Vedle věčně se prohlubující propasti nemorálnosti, která zaplavuje svět, narůstá i nadpřirozené zamoření démony. Ďábelská vůle v podobě nemorálnosti se vyskytuje na běžném stupni – satan je standardním nositelem hříchu – ale napadení démonem zahrnuje i jeho vpád do mysli a těla. Když mi to asi před čtyřiceti lety vysvětlovali, o posedlosti ďáblem se tehdy vědělo jen velmi málo – průměrný kněz, přestože byl školeným exorcistou, se s tímto úkazem většinou nesetkal za celý život, a někdy pouze prostřednictvím teologických knih. Pro ty, kdo mají oči otevřené, je to ale dnes téměř běžná záležitost.

Exorcismus odhaluje ďábla za závojem příliš mnoha (ne-li všech) psychiatrických případů. Ďábel na nás mluví, vzdoruje nám a vyhrožuje. Přímo před našima očima mučí své oběti a napadá každý nerv v těle těch, kteří se ho snaží krotit. Nedělá to tak pokaždé – někdy ze sebe dělá hluchého a hloupého – ale dost často za sebou zanechává zřetelný otisk.

Odkud přichází? Daří se mu díky šíření nákazy – nikoli morové, nýbrž infekce okultismu. V devíti z deseti případů byla oběť démonického útlaku ve spojení s čarodějnictvím, ať už přímo nebo nepřímo, ať už otevřeně nebo skrytě. Toto spojení má široký dosah: od artefaktů spojených s pověrami, jako je deska ouija, přes neškodné kouzelné předměty až k samotným satanským rituálům. K těmto extrémům patří dnes i Charizmatici a hnutí New Age. Satanismus byl přijat jako náboženství, a dokonce existuje i Satanova Bible. Ti, kteří hledají znalosti a sílu mimo pořádek zavedený Bohem, hledají je u jeho nepřítele a v jeho postojích. Aby se napravili, měli by být ponecháni v jeho moci, a sami tak nesli následky svého rozhodnutí.

Ralph Sarchie, autor této knihy, má ke psaní o démonech dobrou průpravu i kvalifikaci. Roky takové případy vyšetřoval a pokud jde o exorcismus, stál při mně společně s ostatními. Zastavit bez odborné pomoci lidi, u nichž se posedlost projevuje ve formě násilí, je riskantní. Odvážím se říci, že jde o velmi užitečný a praktický námět, a jeho zpracování je mimořádně naléhavé. Ať tato kniha poslouží humanitárnímu účelu, pro nějž byla napsána.

Biskup Robert F. McKenna, O. P.

Kostel Růžencové Panny Marie

Monroe, Connecticut

Úvod

Ještě nikdy jsem nepsal knihu o nadpřirozených jevech. Jsem newyorský policista a policisté píší o své práci, ne o démonech, duchách a exorcismu. Žiji ve dvou paralelních světech: jedním z nich je policajtský život na špinavých ulicích, kde teče opravdová krev a kde je potřeba hodně odvahy. Druhý život je zamořený jiným druhem kriminality a naplněný silami, jež je těžké si i jen představit. Tyto dva světy jsou zdánlivě neslučitelné. Lidé se mě ptávají: „Jak můžeš jako policista po šestnácti letech praxe, během níž ses setkával s drsnou realitou ulice, věřit v duchovní svět?“ Zjistil jsem ale, že většina policistů věří v duchovní hodnoty, a co je nejdůležitější, většina věří v Boha a jsou to pobožní lidé. To mi dělá radost, protože věci, které policista každý den vidí, mohou mít na duchovno neblahý vliv. O tom jsem se přesvědčil na vlastní kůži.

Vzhledem ke své profesi dokážu oba světy rozlišit a vím, že nadpřirozeno existuje. Život ve světě „tradičního“ zločinu mi pomohl zabývat se realitou čistého zla, které za pomoci čiré hrůzy útočí na skutečné lidi. Jak výmluvně říká můj partner Joe Forrester: existují dva typy zla – prvotní zlo, které pochází od ďábla, a sekundární zlo, tedy zlo, které činí sami lidé. Přestože všechno zlo má svůj původ v ďáblovi, ne vždy vidím ďábla za ošklivými skutky, které dovede jedna lidská bytost způsobit druhé. Poznám rozdíl mezi lidským zlem a tím druhým, když na něj narazím.

Když jsem před lety začal pracovat pro Tajemno, neměl jsem ponětí, do čeho se pouštím. Pak jsem vyšetřoval strašidelné domy a případy démonické posedlosti. Stejně jako policejní práce si i tato vybrala svou daň, ale ničeho nelituji. Díky Tajemnu má víra posílila a má láska k Ježíšovi je opravdová, stejně jako láska k mé ženě a dětem. Až se do knihy začtete, nezapomínejte na to, že není jen o policistovi a o ďáblovi, je o Bohu. Až budete číst o zdánlivě beznadějné situaci, mějte vždy na paměti, že s vírou v Boha není nic nemožné. Přestože někteří lidé, o kterých tu píši, stále prožívají své problémy, jedna věc se pro ně změnila: do jejich života vstoupil Bůh a učinil jim jejich duchovní útrapy snesitelnějšími.

Než přistoupím k poděkování lidem, kteří se díky práci v Tajemnu stali mými přáteli, chtěl bych ještě zdůraznit, že jsem vyšetřování vždy vedl řádně a profesionálně. Všechno v této knize je napsáno tak, jak mi to vyprávěli očití svědkové nebo jak jsem to sám osobně prožil. Všechny události jsou zdokumentované v mých poznámkách a na video- a audionahrávkách, které jsem během vyšetřování pořídil. Mé zážitky nejsou nijak přikrášlené, jen jsem změnil některá jména a jisté detaily, abych ochránil soukromí rodin i jednotlivců, kteří vyhledali mou pomoc.

Pokud se týká mých dcer Christiny a Danielly, nemám dostatek slov, abych vyjádřil svou lásku k nim: každý den děkuji Bohu za požehnání, jež mi ztělesňujete. Jste mou pýchou a radostí a má láska k vám je nekonečná.

Děkuji své matce Lillian, která mi byla zdrojem radosti a inspirace – veselou mysl, mami. Můj otec Ralph mě naučil víc, než si kdy uvědomil. Tati, tvé vedení mi pomohlo se dostat až tam, kde jsem nyní. Sestro Liso, přestože jsi byla vyděšená ze všeho, co se týkalo mé práce v Tajemnu, tvá spolehlivá podpora a laskavost byly upřímné. Dále jsou tu můj vnuk Joseph, neteře Stephanie a Jessica i synovec Vincent – Pán nad vámi bude bdít a projasní vaše dny. Bratrům a sestrám od newyorské policie – děkuji, že sloužíte lidem v tomhle městě a odvádíte skvělou práci.

Biskupe McKenno, bez vaší lidskosti a lásky k Bohu by mnozí trpěli. Dal jste mi stejně jako mnoha jiným příležitost pokračovat dál. Sestro Mary Philomeno, vám patří můj zvláštní vděk za to, že jste mě přivedla do kostela Panny Marie Růžencové a naučila mě, že růženec znamená oddanost, bez které už dnes nemohu být. Všem sestrám z růžencové kaple děkuji za laskavost a modlitby. Monsignore Richarde M., velkoryse jste mi nabídl přátelství, kterého si velmi považuji. Otče Miku S., otče Miku T., otče Franku B. a otče Johne F., raduji se z vašeho přátelství a z vašich modliteb. Bratře Andrewe, nemám dostatek slov, abych ocenil vše, co jste pro mne udělal jak v Tajemnu, tak v osobním životě. Nevím, jak by to bez vás se mnou dopadlo, víte to lépe než kdokoliv jiný.

Bez těchto lidí by bylo nemožné Tajemno vytvořit. Děkuji každému z vás, že jste do této věci vložili i část sebe sama, že jste byli oddáni službě věřícím. Phile W., Rose W., Tony B., Antonio a Vicki B., Kathy D., Frede K., Dennisi M., Millie M., Marie P. (ať vaše duše odpočívá v pokoji), Scotte S., Johne Z., Joe Z., Deane L., Steve I., Davide A. a Matte M. – přestože jsem s některými z vás ztratil kontakt, navždy si vás uchovávám ve vzpomínkách i modlitbách.

Liso Collier Cool, dík za to, že jste to se mnou vydržela. Jako spisovatel bych sám o sobě neobstál. Všechno to byl tvůj nápad, Jimmy Vinesi, dík, že jsi ve mne věřil. Doughu Montero, tvůj zájem dal celou věc do pohybu a jsem ti za to vděčný. Joe Veltre a Joe Cleemane, vaše redaktorská zkušenost byla nedocenitelná a dovedla tuto knihu až k jejímu vydání.

A nakonec je tu můj dobrý přítel a partner Joe Forrester. Od samého začátku jsi mě toho naučil nejvíc a tvého provždy trvajícího přátelství si velmi vážím. Jsi muž, kterému jsem v mnoha případech bez zaváhání svěřil svůj život. Děkuji za všechny rady a za pomoc při psaní této knihy. Dá-li Bůh, bude naše přátelství trvat na věky, v tomto životě i v tom dalším.

Rád bych se s vámi, milí čtenáři, rozloučil jedním přáním. Můžete mi říkat, že nevěříte ani jedné z věcí, jež popisuji v těchto démonických příbězích. Jste-li skeptičtí, je to v pořádku – ale když mi byť i jediný z vás řekne, že začal věřit v Boha poté, co si přečetl tyto povídky, odejdu s úsměvem na tváři. Vím, že jste-li touto osobou právě vy, vyhrál(a) jste svou bitvu.

Bůh vám žehnej,

Ralph Sarchie

Bethpage, New York

Kapitola první

Hrůza Halloweenu

Nenávidím Halloween, ale nebylo tomu tak vždy: jako dítě jsem si rád oblékal masku a nechával se obdarovávat cukrovím od sousedů, a když jsem byl starší, rád jsem se přidával k těm, kteří se vydávali ven vyzbrojeni vejci a holicím krémem, vždy jsem byl ochoten přidat se k nočnímu řádění. Poté, co jsem se stal policistou přiděleným do nebezpečných obytných čtvrtí, jsem poznal i druhou stranu tohoto svátku. Najednou si každý úchyl a blázen v New Yorku myslel, že děti nejsou v tuto noc hájené. Na čtyřicátém šestém okrsku v jižním Bronxu, kde jsem pracoval jako seržant, začaly hned zvečera naléhavě vyzvánět nouzové linky. Se zapnutou sirénou jsme spěchali z jednoho místa činu na druhé a tak rychle, jak to jen šlo, jsme zavírali zvířata, která se rozhodla vydat se na lov dětí. Zločiny, kterých je člověk schopen, jsou hrozné – za šestnáct let, co pracuji u policie, jsem viděl více krve a bolesti, než si dovedete představit – přesto nejsou jediným zlem, které se 31. října objevuje.

Halloween má velmi zlovolnou historii: podle legendy staré dva tisíce let je to noc, kdy duše mrtvých zaplaví svět s úmyslem vzbuzovat v lidech hrůzu. Aby si tyto duchy naklonili, nechávali pro ně naši předkové na prahu svých domů různé pochoutky a obětovali zvířata. V dávných dobách se Evropané obávali, že zlí duchové mají temné pohnutky. Vyhledávali živá těla, do kterých se chtěli převtělit. Aby se lidé před takovým nebezpečím ochránili, stávalo se zvykem na Den mrtvých, jak se svátek v některých zemích nazývá, nosit masky nebo různé převleky.

Pradávná hrůza, jež je s tímto datem spojena, má kořeny mnohem hlouběji než jen v lidových zvycích a pověrách. To jsem zjistil hned poté, co jsem vstoupil do oblasti, kterou nazývám Tajemno, což v praxi znamená vyšetřování ve strašidelných domech a ohledávání ďábelských předmětů. Téměř nevyhnutelně se koncem října, ať už je to na samotný Halloween nebo za noci, jež mu předchází a nazývá se příhodně Ďábelská nebo Noc zla, setkávám s náhle se vyskytnuvšími podivnými událostmi. Jedno z mých nejtrýznivějších vyšetřování začalo za halloweenské noci v roce 1991. Můj partner Joe Forrester právě chystal pamlsky na koledu, když jsme obdrželi telefonát týkající se domu, ve kterém údajně straší. Volal otec Hayes, exorcista z katolické diecéze v sousedním státě. Chtěl, abychom se podívali na výskyt démonické aktivity ve westchesterském okrese, bohaté oblasti severně od New Yorku. Když hovořil po telefonu s rodinou, která ho na neobvyklé události upozornila, rozpoznal už během hovoru s jejími příslušníky známky ďábelské přítomnosti v domě, přesto Joeovi nic určitého neprozradil. Protože jsme otce Hayse znali z předcházejících vyšetřování, věřili jsme, že by nás nevolal, kdyby nešlo o něco důležitého.

* * *

Stejně jako já má Joe za sebou praxi v prosazování zákona ve funkci polygrafologa. Pracuje pro oddělení právní pomoci, a proto stojí „na druhé straně“. I když jeho vzhled připomíná spíš mnicha středního věku, má kulatou dobromyslnou tvář a jeho plešatějící hlavu zdobí pruh hnědých bujných vlasů, je ve skutečnosti velmi schopným démonologem. Nejenže je chodící encyklopedií, pokud se okultismu týče, ale určitě je tím správným mužem, na kterého se obrátíte, když potřebujete informace o nigerijském krokodýlím kultu nebo o brazilských rituálech černé magie. Jako vyznamenaný vietnamský veterán má Joe odvahu postavit se tváří v tvář nadpřirozenu a jeho hrůzám. Tohle vše v kombinaci s neomylným citem pro rozpoznání pravdy, jenž se u něj vytříbil po létech práce s detektorem lži, kde přišel do styku s podvodníky a s darebáky nejhrubšího zrna, ale i s neprávem obviněnými, z něj dnes dělá eso mezi vyšetřovateli.

Když se s Joem mimo pracovní dobu zabýváme démonologickými případy, neúčtujeme si za své služby ani cent. Pomáhat lidem, kteří mají problémy s duchy, není pro nás součástí kariéry, je to poslání. Jako oddaní katolíci bereme doslova příkaz Ježíše Krista: Vymítej ďábla ve jménu mém.

Než se do nějakého z takových případů pustím, odkládám pistoli a policejní odznak, které nahradím svěcenou vodou a relikvií ze svatého kříže.

Nevykládejte si to špatně. Nejsem náboženský fanatik a jsem asi tak svatý jako kdokoliv jiný, kdo se mnou na čtyřicátém šestém okrsku pracuje. Jsem policista a raději bych vykopával dveře a chytal ozbrojené lupiče holýma rukama, než se zabýval démony. Jednoduše řečeno, ďábel mě děsí víc než cokoliv, co jsem kdy viděl na newyorských ulicích. Za léta strávená u policie jsem přišel do styku s téměř všemi typy hrůzných činů, jaké je jedna lidská bytost schopná provést druhé. Byl jsem volán k nespočetným přestřelkám a pobodáním nožem, zatýkal jsem lidi, kteří se dopustili znásilnění nebo vraždy a pro něž jejich čin nic zvláštního neznamenal.

Musel jsem lidem oznamovat, že jejich milovaní zahynuli při autonehodách nebo se stali oběťmi násilných činů, jejiž hrůznost si jen stěží dovedete představit. Viděl jsem rozbitá dětská tělíčka po nesmyslných nehodách, které způsobili jejich vlastní rodiče, protože byli zfetovaní a nedávali na ně pozor.

Zatýkal jsem drogové dealery, kteří s pomocí jedu, s nímž obchodovali, udělali z lidských bytostí živoucí mrtvoly, a matku, která za kousek cracku prodala svou desetiletou dceru sexuálnímu zvrhlíkovi. Nedávno mě povolali do domu, kde jsem našel totálně zdrogovanou ženu. To by v oblasti, ve které pracuji, nebylo samo o sobě nic neobvyklého, až na to, že se motala po pokoji s novorozeným dítětem mezi nohama – ještě stále viselo na pupeční šňůře – a matka ani nevěděla, že právě porodila. Bylo to její desáté dítě; ostatní děti jí kvůli závislosti na drogách už dávno odebral úřad na ochranu dětí.

Taková byla tvrdá realita mé práce, noc co noc. To, že jsem přicházel do styku s tragédiemi a neštěstím, které způsobil zločin, mi do určité míry pomohlo připravit se na práci v Tajemnu. Určitě mě to naučilo poznat ďábla ve chvíli, kdy stál přede mnou. Když policisté z mého okrsku zjistili, že pomáhám s exorcismem a zabývám se démonickými aktivitami, mnozí z nich se ptali: „Jakým právem agresivní a někdy pěkně bezohledný chlap, jako jsi ty, strká nos do takových věcí?“ Má odpověď zpravidla zněla: „Copak nevidíš tu krásu v tom, že Bůh používá hříšníka, jako jsem já, k tomu, aby bojoval s ďáblem?“ Pravda je, že rád pomáhám lidem. Když jsem se dal k policii, přísahal jsem, že zbavím ulice násilníků, a do dnešního dne mám na kontě tři sta zatčení. Jako oddaný křesťan mám ale ještě jedno poslání: zničit ďábla a jeho démony.

Nikdy jsem se oficiálně nezabýval případy přímo na objednávku katolické církve, ale pro jednotlivé kněze jsem občas pracoval. Nejčastěji jsem se vídal s biskupem Robertem McKennou, tradičním katolickým knězem a exorcistou, který nikdy nepolevil v boji proti satanovi a jeho temným silám. (Tradiční katolická liturgie stále preferuje vatikánskou latinskou mši.) Za posledních deset let, kdy jsem mu asistoval zhruba u tuctu případů exorcismu, jsem získal k tomuto svatému muži, sloužícímu Bohu, velký respekt. Kdyby po mně žádal, abych s ním šel do nejhlubšího pekla, ani na okamžik bych nezaváhal.

Většina náboženství má předepsané ceremoniály určené k vymítání zlých duchů. Římské exorcistické rituály jsou staré téměř čtyři sta let. Už před léty byli katoličtí kněží žádáni, aby se ujali i drobných případů exorcismu a se souhlasem diecéze byli vždy připraveni se tohoto úkolu zhostit. Dnes je problém v tom, že příliš mnoho kněží, duchovenstvo jiných náboženství, a dokonce i sám biskup katolické církve v ďábla nevěří, přestože se exorcismem zabýval i sám Ježíš. Když se jeden z kněží, který patřil mezi mé přátele, během kázání zmínil o satanovi, mluvil takovým způsobem, že tím vlastně celé farnosti řekl: „Ďábel existuje. Je mi to líto.“ Má žena mi později řekla, že jsem v tu chvíli vypadal, jako kdybych se chystal vyskočit z lavice. Kdyby bylo na mně, neomlouval bych se lidem za to, že jim říkám pravdu o ďáblově existenci, protože jsem satanovy přátele viděl při práci.

Většina lidí, kteří mne a Joea volají na pomoc, v ďábla také nevěří – do té doby, než jsou sami mučeni a terorizováni bizarními či nepochopitelnými jevy. Protože ani jeden z nás, pokud se týkalo Tajemna, nevyhledával publicitu, dostávaly se k nám případy prostřednictvím lidí, kteří nás znali z doslechu. Oba věříme, že si Bůh přeje, aby se lidem dostalo pomoci, a on sám se postará o to, aby ji dostali, ať už od nás nebo od někoho jiného. Požádat o pomoc démonologa nebývá prvním impulzem rodin, které nás kontaktují; většinou je to spíše poslední pokus poté, co vyčerpali všechna logická vysvětlení pro strašlivé jevy, se kterými se setkali, a kdy začínají pochybovat o své vlastní příčetnosti. Když vytáčejí moje nebo Joeovo číslo, jsou u konce s rozumem a nemají se už na koho obrátit. Nebo se obrátí na některého z kněží, které známe, a jsou vzápětí přesměrováni zase k nám. Tak tomu bylo i v této halloweenské kauze.

* * *

Po rozhovoru s otcem Hayesem jsme 2. listopadu, na svátek Všech svatých podle katolického kalendáře, kdy kněží slouží mše za mrtvé, modlí se za trpící duše v očistci a prosí za ně o smilování, navštívili rodinu Villanovaových. Protože jsme zatím nevěděli, čemu budeme čelit, udělali jsme několik nebezpečných chyb. Došlo k tomu za prvé proto, že jsme byli požádáni, abychom jen natočili rozhovor na videorekordér, aby ho exorcista později vyhodnotil. Za druhé nám bylo řečeno, že se k nám připojí kněz z místní farnosti. Proto jsme s Joem vešli do domu bez obvyklého vyšetřovatelského týmu. Neočekávali jsme, že budeme sami vykonávat náboženské rituály, proto jsme s sebou vzali jen trochu svěcené vody a několik bohoslužebných předmětů. Když se podívám zpět, chovali jsme se stejně, jako bychom šli na hlídku do oblasti s vysokou kriminalitou a v pistoli měli jediný náboj. Naštěstí jsem, jak se později ukázalo, byl vybaven velmi účinnou zbraní: třískou ze svatého Kristova kříže.

Když jsme zaparkovali před solidním dvojdomkem Villanovaových v Yonkers, všiml jsem si, že v ulici stojí katolický kostel. Ed Warren, dobře známý démonolog, se kterým jsem v minulosti pracoval, říkával, že ďábel rád operuje ve stínu kostela, a po jistých zkušenostech s ním souhlasím. Je neuvěřitelné, kolik mých případů se odehrávalo v blízkosti tohoto svatostánku. Ale nechápejte to špatně: to, že bydlíte v blízkosti kostela, z vás automaticky nedělá cíl vhodný pro démony. Hodně lidí žije v blízkosti náboženských center a nikdy neměli nejmenší problém tohoto druhu. Když se ale stane, že kletba nebo satanistické rituály obrátí své síly vaším směrem, pak může blízkost svatého místa znásobit duchovu nenávist a zlobu.

Přestože striktně dodržuji pravidlo citově s nevázat na lidi, kterým pomáhám, málem jsem ho v tomto případě porušil hned, jak Dominik otevřel dveře a vedle něj stál jeho pětiletý syn. Chlapec byl vyděšený, to byla první věc, kterou jsem zaznamenal. Měl prázdný omráčený výraz, jaký se objevuje u dětí hned poté, co se s křikem probudí z děsivého snu – až na to, že tohle dítě po probuzení nečekala uklidňující realita, nemohl nalézt útěchu před strachem v náručí matky nebo otce. Díval jsem se na jeho hubené tělo a nezvykle velké nohy a pomyslel jsem si: Tohle dítě by mělo být venku a hrát fotbal, ne být vyděšené ve vlastním domě!

Ve tváři jeho otce se usadil šokovaný výraz. Byl to vysoký plešatý muž, na nose měl silné brýle, mohlo mu být kolem pětačtyřiceti let. S pokleslými rameny a s poraženeckým výrazem ve tváři mi připomínal omráčeného boxera motajícího se v ringu a čekajícího na dopad další rány. Když jsem viděl, jak je zmatený a rozzlobený, pocítil jsem k němu sympatie. Mohl jsem si jen představovat bezmoc, kterou cítil, když musel nečinně přihlížet, jak se jeho rodina ocitá tváří v tvář nepojmenovatelné hrůze.

Zavedl nás do obývacího pokoje, který vypadal jako tábor pro uprchlíky. Nejenže byl plný smutných lidí bez jakéhokoliv výrazu, všichni vypadali, jako by byli nemocní a vyčerpaní, a podél každé stěny bylo bez ladu a skladu naházeno oblečení a srolované lůžkoviny. Copak celá rodina spala tady? Viděl jsem to i v jiných případech, kdy byli lidé tak vynervovaní z nadpřirozených událostí, že přestali existovat jako jedinci a odmítali se pohybovat po domě sami. Domov by měl být bezpečné místo, kde na konci dne odpočíváte, pohodlné a mírumilovné místo, ale v tomto domě to neplatilo. Jak jsem měl možnost brzy zjistit, suterén jejich domu ovládal zvláštní druh strachu.

„Omlouvám se za ten nepořádek,“ řekl Dominik. Marně se snažil nalézt slova, aby vysvětlil nevysvětlitelné, a po chvíli dodal: „Měli jsme tu hodně, hm, problémů.“

Vědom si toho, jak je důležité zhodnotit situaci a přimět lidi k tomu, aby se nám svěřili, když do jejich domu vstoupíme jako naprostí cizinci, převzal Joe seriózním způsobem kontrolu nad rozhovorem. Po dlouholeté zkušenosti s detektorem lži se z něj stal odborník na lidskou povahu: dovedl číst v lidech, vycítil i proměnlivé emoce a snadno se dopátral pravdy. „Pane Villanovo, já jsem Joe Forrester a tohle je můj partner Ralph Sarchie. Jak víte, jsme tu na přání otce Hayese, abychom se pokusili vyřešit váš problém. Souhlasil jste, abychom přišli, a předpokládám, že je vám známo, že si za své služby nic neúčtujeme.“

„Říkejte mi Dominiku,“ odpověděl otec vyrovnanějším hlasem a představil nás své ženě Gabby. Byla to nápadná žena ve věku kolem čtyřicítky. Měla husté černé vlasy po obou stranách obličeje prokvetlé šedinami, měla tak výrazné rysy, že připomínala hlavu vyrytou na rubové straně mince. Přestože měla nadváhu, byl její styl nápadně okázalý: Šaty měla zářivě červené s potiskem barevných ptáků, na každém zápěstí se jí pohupovalo několik těžkých stříbrných náramků. Když byla mladší a prožívala šťastnější dny, jistě bývala hvězdou každého večírku, ale dnes, i přes nápadnost svého oblečení, vypadala velmi nervózně a třesoucí se rukou si zapalovala jednu cigaretu od druhé. Ještě než jsme oba manžele spolu s jejich dětmi a přáteli, kteří tu s nimi byli, požádali, aby nám vyprávěli svůj příběh, dali jsme každému z nich medaili svatého Benedikta, aby si ji pověsili na krk. Tento svatý už předvedl mnoho zázraků a vládne silou účinnou v boji s démony.

Když jsem DJovi (Dominik junior) pověsil medaili na krk, stalo se něco zvláštního. O několik vteřin později spadla medaile na zem, přestože se šňůrka, na které byla zavěšena, nepřetrhla. Pozorně jsem šňůrku prohlédl a pověsil mu medaili zpátky na krk – okamžitě zas ležela na zemi podruhé, pak potřetí. Tohle je velmi smělý démon, když si zahrává s medailí svatého, která byla požehnána osobně samotným biskupem, přímo před našima očima! Většina zlých duchů je zbabělá, schovávají se před svěcenou vodou, svatými relikviemi a medailemi. Jen nejsilnější satanovy síly, opravdoví ďáblové, mohou manipulovat s bohoslužebnými předměty.

Během rozhovoru jsme postupně zjistili, jak nebezpečný tento ďábel je. Zpočátku je přepadl pokradmu, jednoho podzimního večera se objevil v Gabbyině a Dominikově ložnici ve vlastním, peklem inspirovaném halloweenském převleku. „V pokoji bylo najednou chladno, přestože nebyla chladná noc,“ popisovala Gabby tuto zkušenost s takovou vervou, až její náramky zacinkaly. „V rohu pokoje se objevil bílý dým a z něj se po chvíli vynořila žena. Viděla jsem ji jen od pasu nahoru. Dívala jsem se na ni a zavolala jsem na přítelkyni, která přispěchala spolu s mým manželem. ‚Vidíte ji?‘ zeptala jsem se, a oni odpověděli, že ne. Řekla, že se jmenuje Virginie Taylorová. To je vše, co si pamatuji.“

Dominik si pamatoval víc. „Asi třikrát se stalo, že se má žena dostala do transu a Virginie mluvila jejím prostřednictvím. ‚Neublížím, nevyděsím,‘ řekla – jinými slovy, neměli jsme se bát. ‚Jen potřebuji vaši pomoc,‘ pokračovala, ale neřekla, proč pomoc potřebuje. Zatřásl jsem manželkou, abych ji probudil, a poslední slova, která řekla, než se probrala, byla: ‚Rodiče, pomozte!‘“

Navzdory Virgininu ujištění jsme v ní s Joem rozpoznali přesně to, co byla – démon schovávající se za cizí jméno. V celé té maškarádě byla chyba, díky níž se tato rádoby lidská duše rozplynula v dým: ženská podoba se zjevila jen od pasu nahoru. To je pro démony typické, vždy, když se snaží vydávat se za lidské bytosti, je prozradí nějaká abnormalita ve vzhledu.

Další charakteristikou pekelných sil byla ďáblova strategie: odluč a opanuj. Tím, že se ukáže jen jedné osobě, zaseje semínko paniky, zmatku a pochybností. Opravdu se to děje, nebo si to jen představuji? ptávají se v takových případech oběti. Často se zdráhají svěřit přátelům a rodině s tím, co se jim děje, protože se obávají, že si ostatní budou myslet, že se zbláznili. Místo toho se uzavřou do sebe, v té bizarní hrůze se cítí stále opuštěnější. Právě tohle je démonův cíl, protože pochybnosti o sobě spolu s emocionálním utrpením stravují vůli jejich kořisti a jim dláždí cestu k úspěchu.

Zatím vše ukazovalo na démonův standardní postup – ale v tomto případě nastal neobvyklý zvrat. Místo toho, aby byly jitřeny Gabbyiny nervy neustálým pokoušením – ve většině případů je to první stupeň ďábelské aktivity a vyznačuje se nervy drásajícími příhodami, jako je půlnoční hluk, znepokojivé telefonáty nebo mučivé zvířecí skřeky – vrhl se satanský duch plnou silou do přímého utlačování. Utlačování je druhým stupněm ďábelské aktivity a zahrnuje v sobě mentální i fyzické útoky na oběť. To, co se dělo v Gabbyině ložnici, mi trochu připomnělo policejní případy, které jsem vyšetřoval: lidé se stali vězni ve svém vlastním domě poté, co pozvali známé na krátkou návštěvu, a ti pak převzali vládu nad jejich domovem.