Ivan Kamenec

Tragédia
politika, kňaza
a človeka

(Dr. Jozef Tiso 1887 – 1947)

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ivan Kamenec: Tragédia politika, kňaza a človeka

Druhé, doplnené vydanie

Vydala Premedia Group s.r.o., Bratislava 2013

Grafická úprava textu Izabela Koska, obálka Igor Slovák

Text © Ivan Kamenec 1998, 2013

ISBN 978-80-89594-61-0

Rozprávanie o minulosti je takmer rovnako nespoľahlivé, ako rozprávanie o budúcnosti. Dátumy v záznamoch nesúhlasia, dokumenty si protirečia. Dejepisci sa nevedia dohodnúť o nikom a ničom.

Pierre La Mure

ÚVOD

Pri sledovaní osudov výrazných alebo inak pozoruhodných osobností verejného, v prvom rade politického života možno takmer vždy dôjsť k jednému zaujímavému záveru: Títo ľudia, bez ohľadu na svoje národné, ideologické, náboženské, regionálne, stavovské, či akékoľvek iné zaradenie, pútajú na seba pozornosť nielen počas svojho aktívneho pôsobenia, ale aj – a najmä! – po odchode zo spoločenského a nakoniec i fyzického života. Majú preto akési dva životopisy. Jeden skutočný, no nikdy nie celkom objasnený a do detailov známy. Druhý pomyselný, teda ten, ktorý vytvorili ich súčasníci, nasledovníci i odporcovia, prípadne politická moc, propaganda, publicistika a v neposlednom rade i historiografia. Pravdaže, otázkou vždy zostáva, do akej miery sa spomínané „dva životopisy“ navzájom podobajú, resp. čím a ako sa od seba odlišujú. Ich hrdinovia totiž vždy dodatočne vyvolávajú ostré spory a dohady o svojom politickom odkaze, o svojej ideovej orientácii, o svojich skutkoch, plánoch, skutočných úmysloch a zámeroch, o svojom ľudskom profile. Jednotlivé ideové smery, politické hnutia a strany si ich raz viac, inokedy menej prisvojujú, dodatočne ich vyhlasujúc za svojich predchodcov, prívržencov či dokonca symbolických členov. Prirodzene, ide tu jednoznačne o účelovú interpretáciu, slúžiacu vlastným prézentistickým politickým cieľom a potrebám. Treba súčasne konštatovať, že v spomínaných snahách nejde vždy len o dodatočnú idealizáciu a privlastňovanie si vybraných osobností, ale aj o deklaratívne dištancovanie sa od nich. V takom prípade sa v nich personifikuje ideový, spravidla už prekonaný či porazený politický protivník, z ktorého sa stáva symbol a jeho porážku treba ešte dodatočne zdôvodniť a zdôrazniť aj historickými (pseudohistorickými) argumentami, účelovou interpretáciou konkrétnych dejinných faktov.

V moderných slovenských dejinách 19. a 20. storočia nachádzame pre tento úkaz veľa charakteristických príkladov, ktoré – podľa potreby a okolností – viedli buď k pomníkovému vyzdvihnutiu, ku glorifikácii a nedotknuteľnej mytologizácii, alebo naopak k úplnému a aprioristicky odsudzujúcemu postoju, neraz i ku kriminalizácii príslušnej historickej osobnosti. Netreba vari ani dodávať, že oba spomínané prístupy sa vzďaľujú tak po obsahovej, ako aj metodickej stránke od triezveho historického prístupu a navyše sú aj škodlivé a kontraproduktívne. Vo verejnosti totiž vyvolávajú falošné predstavy a pocity „národnej hrdosti“, no aj stihomamu a xenofóbie. Znemožňujú alebo prinajmenšom komplikujú kritickú sebareflexiu vlastných národných a štátnych dejín. Bolo by však naivné domnievať sa, že tento jav je prítomný len v slovenských dejinách, v slovenskej historiografii, publicistike a politike, len v historickom vedomí slovenskej spoločnosti. Možno ho zreteľne pozorovať aj v dejepisectve a verejnom živote iných národov a štátov, pričom najexponovanejšie podoby má v prostredí početne menších národov a novoutvorených štátov a v spoločnosti, ktorá často prechádzala najrôznejšími, navzájom sa negujúcimi politickými, resp. štátoprávnymi zvratmi. Takými boli aj osudy Slovenska v búrlivom i tragickom 20. storočí.

Priam vzorovým školským príkladom pre politicky účelové, prézentistické chápanie dejín a historických osobností je postava Jozefa Tisu, ktorý pôsobil v slovenskom verejnom živote iba niečo vyše štvrťstoročia. Už takmer sedemdesiat rokov sa však vedú vášnivé spory o výklad jeho politických a spoločenských aktivít, o jeho úmysloch, no aj o jeho ľudskom profile. Hodnotenia sa diametrálne rozchádzajú nielen v publicistike a v reflexii verejnej mienky, ale aj v samej historiografii. Pričom je treba poznamenať, že odborné dejepisectvo nehrá v daných sporoch prvoradú úlohu, hoci výsledky jeho výskumu sa dakedy veľmi selektívne využívajú a zneužívajú v zmysle účelových zámerov konkrétnych autorov.

Preto je Jozef Tiso na jednej strane vyhlasovaný za vojnového zločinca, celá jeho verejná činnosť je apriórne hodnotená negativisticky Na druhej strane je považovaný za najvynikajúcejšieho politika moderných slovenských dejín, za hrdinu svojej doby, za martýra a svätca. Dokonca sa už niekoľko desaťročí objavujú pokusy dosiahnuť vo Vatikáne jeho beatifikáciu. Bipolárne hodnotenie Tisovej osobnosti však jej profil viac zahmlieva ako osvetľuje. Nevychádza totiž z poznania reálnych faktov a z ich triezveho, kritického hodnotenia, ale skôr z apriórnych ideologických, politických, náboženských a citových postojov príslušných autorov. Operuje sa v nich viac idealizovanými predstavami, vášnivými obhajobami, no aj prokurátorskými obvineniami a démonizujúcim prístupom. Často sa zdá, že celá problematika sa presúva z roviny historickej do oblasti právnej, no aj psychologickej, filozofickej, etickej i náboženskej. Prirodzene, najväčšie spory sa vedú v otázkach posudzovania vrcholnej etapy Tisovej verejno-politickej činnosti v rokoch 1938-1939 a najmä v čase druhej svetovej vojny. Toto obdobie sa nakoniec stalo nielen hlavným kritériom hodnotenia, ale aj akýmsi symbolom Tisovej osobnosti, a to v negatívnom i pozitívnom smere. Preto mu vo svojej štúdii venujem aj najviac pozornosti a priestoru.

Je príznačné, že ani jedna profilujúca osobnosť slovenského politického a spoločenského života (vari okrem Milana Rastislava Štefánika) nepritiahla na seba toľko pozornosti zo strany historikov, no najmä publicistov a verejnosti ako Tiso, o ktorom od začiatku štyridsiatych rokov vzniklo relatívne veľké množstvo historických alebo publicistických biografií, zborníkov, štúdií a nespočetný rad článkov najrôznejšej kvality a zamerania.1 Ich autormi sú v prvom rade exiloví slovenskí historici, publicisti a bývalí politici ľudáckej orientácie, no aj „neutrálni“ zahraniční autori. Od začiatku deväťdesiatych rokov, po viac ako štyridsaťročnom tabuizovaní témy, sa „tisovská“ problematika v hojnejšej miere objavuje aj v domácej odbornej historickej a publicistickej produkcii,2 kde sa jej však často a veľmi razantne zmocňujú početní laici, neraz doslovní šarlatáni, ktorí k poznaniu problematiky skutočne nič neprinášajú, no o to vehementnejšie útočia na odborné dejepisectvo, spochybňujúc jeho kompetentnosť a dôveryhodnosť. V slovenskej spoločnosti sa snažia vyvolávať raz naivné, inokedy falošné čierno-biele predstavy nielen o postave Jozefa Tisu, ale aj o národných a štátnych dejinách vo všeobecnosti. Na úkor racionálneho poznávania uprednostňujú a exponujú ich emocionálne vnímanie. Vytvárajú nielen nové legendy okolo osoby svojho záujmu, ale autorov, ktorí majú kritický postoj k Tisovi, obviňujú z nepriateľských úmyslov voči slovenskému národu a slovenskej štátnosti. Pri hodnotení literatúry a prameňov k tisovskej problematike treba asi za najprínosnejšie považovať tri zväzky dokumentov, ktoré v rokoch 2002 až 2010 vydal Historický ústav SAV.3

Veľká pozornosť, ktorá sa už niekoľko desaťročí venuje Tisovej postave, nevyviera ani tak z politickej či ľudskej výnimočnosti tejto osoby, ale je, podľa môjho názoru, spôsobená niektorými závažnými okolnosťami, ktoré sprevádzali najmä posledné dramatické desaťročie jej života. Jozef Tiso bol rímsko-katolícky kňaz, takmer sedem rokov vykonával najvyššie štátnické a politické funkcie na Slovensku, stal sa jeho „Vodcom“, po druhej svetovej vojne bol odsúdený k absolútnemu trestu a popravený. Práve tragické zakončenie jeho života vytvorilo a dodnes vytvára priam ideálne podmienky pre vznik najrôznejších legiend a antilegiend o Tisovej osobnosti, ktoré majú obyčajne podobu naivných, niekedy až primitívnych argumentov, útočiacich na city, osobné zážitky, politické či náboženské presvedčenie občanov. Racionálny prístup k tejto kontroverznej osobe slovenských dejín je v akejsi stálej defenzíve. Nesporne viac priestoru i väčší úspech má napĺňanie vopred určenej schémy, ktorá obyčajne dostáva buď podobu obžaloby, alebo obhajoby.

Po roku 1989 sa zdalo, a boli k tomu oprávnené predpoklady, že tradičné čierno-biele klišé nazerania na Tisovu osobu, a vlastne i na celé obdobie vojnovej Slovenskej republiky, sa odbúra. Nádeje sa však splnili iba čiastočne. Na jednej strane sa síce hodnotenia Tisu oddémonizovali, dekriminalizovali (pri zachovaní kritických výhrad), no na strane druhej sa prudko prehĺbila glorifikácia jeho osoby, neraz prerastajúca do hagiografických podôb. To vzápätí vyvoláva bumerangovú reakciu v inej časti publicistiky, ktorá sa čiastočne vracia k tradične jednostrannému, negatívnemu a neštruktúrovanému pohľadu. Celý tento začarovaný kruh vyvoláva často neplodné a najmä málo kvalifikované polemiky a z hľadiska poznania neprináša takmer nič. Od roku 1990 sa na Slovensku hojne publikujú o Tisovi práce, ktorým chýba často čo len náznak skepsy alebo kritického prístupu, nehovoriac už o znalosti základných historických faktov, ich spracovania a kritickej interpretácie. Podľa môjho názoru túto lavínu iniciovala a aj spustila časť slovenských exilových historikov, resp. bývalých funkcionárov vojnového slovenského štátu, ktorí Slovenskú republiku z rokov 1939-1945 považujú za najsvetlejšiu etapu nielen svojho života, ale celých slovenských dejín a J. Tiso je pre nich symbolom i martýrom tohto obdobia. Na Slovensku vznikla a vyvíja činnosť Spoločnosť Jozefa Tisu, ktorej hlavným cieľom je súdna a politická rehabilitácia ich hrdinu. Na jeho počesť sa konajú slávnostné, resp. pietne zhromaždenia, odhalili sa viaceré pamätné tabule, pomenovali sa po ňom ulice.

Celá problematika sa tak stále viditeľnejšie presúva z roviny odborno-historickej do roviny politickej, čo chtiac-nechtiac súvisí aj so štátoprávnymi zmenami, ktoré vyvrcholili 1. januára 1993 vznikom Slovenskej republiky. Glorifikátori a nekritickí obdivovatelia považujú totiž vojnový slovenský štát za priameho štátoprávneho a niekedy dokonca aj ideologického predchodcu terajšieho štátu. Politici a im slúžiaci publicisti dokážu históriu vykladať vždy na svoj obraz a podľa aktuálnych potrieb. Treba však povedať, že najvyšší ústavní predstavitelia terajšieho štátu sa už viackrát ostentatívne dištancovali od Slovenskej republiky z rokov 1939-1945 a prihlásili sa k ideovému odkazu protifašistického zápasu, ktorý likvidoval nielen totalitný režim, ale aj podobu vtedajšej slovenskej štátnosti. Otázkou však ostáva, či sú podobné stanoviská výsledkom poznania historických faktov, alebo účelovými politickými vyjadreniami, ktoré sa môžu veľmi pružne meniť a prispôsobovať novej situácii. Na druhej strane však vidno, že aj v súčasnej oficiálnej slovenskej reprezentácii, v jej najvyšších výkonných i zákonodarných orgánoch, ako aj na úrovni komunálnej politiky (nehovoriac už o periférii a suteréne slovenského politického spektra) sú prúdy, skupiny či jednotlivci, ktoré manifestujú svoj obdiv nielen k vojnovej Slovenskej republike, ale aj k jej režimu a najmä k jej najvyššiemu politickému reprezentantovi. Tieto, no aj iné politické kruhy často parazitujú na deformáciách a chybách slovenskej historiografie, ktorej výsledky plošne odmietajú. Inokedy sa zas uchyľujú k pochybnej argumentácii o „bielych miestach“ v moderných slovenských dejinách, o ich nedostatočnom poznaní a spracovaní. Vlastnú nevedomosť, neinformovanosť a nesčítanosť totiž sebavedome považujú za kritérium všeobecného poznania slovenských národných a štátnych dejín.

Pri spomínaných historicko-politických sporoch sa pre ich aktérov osobnosť Jozefa Tisu stala kľúčovou, je symbolom i kritériom „slovenskosti“, či naopak anacionality, vzťahu k fašizmu a k antifašizmu, k demokracii a totalite, k pochopeniu či k nepochopeniu zmyslu moderných slovenských dejín. V tejto spleti politických a emocionálnych protirečení sa historik pohybuje dosť ťažko, neraz po veľmi tenkom ľade či šikmej ploche. Nesmie prepadnúť ilúzii, že jeho argumenty a hodnotenia, nech by boli podložené akýmkoľvek množstvom archívnych či iných dokumentov, presvedčia tých čitateľov alebo poslucháčov, ktorí majú už dopredu ustálený pozitívny, alebo negatívny pohľad na obraz Tisu a nie sú ochotní dať si svoje presvedčenie, svoju vieru spochybniť, ani premýšľať o nich. Napriek tomu však historiografia nemôže rezignovať, musí postupovať svojimi tradičnými racionálnymi metódami a myšlienkovo znepokojovať ľudí. Prirodzene, v zápase s politickým, účelovým, neraz cynickým pragmatizmom, ani s precitlivelým ponímaním vlastných národných a štátnych dejín sa nikdy nedá celkom zvíťaziť. Napriek tomu, alebo práve preto treba tento zápas viesť tvrdohlavo ďalej.

O to sa chce pokúsiť aj predložená štúdia o živote, no najmä o politickej a verejnej činnosti Jozefa Tisu. Nie je to, a pri dnešnom stave poznania to ani nemôže byť, vyčerpávajúca historická biografia Jozefa Tisu. Ide skôr o snahu zrekonštruovať najdôležitejšie kontúry Tisovej verejno-politickej činnosti, spoznať a pochopiť jeho kontroverzné, neraz nelogické a ťažko akceptovateľné prehlásenia, resp. činy. Práve z nich sa, podľa môjho názoru, zrodila tragédia tohto politika, kňaza a človeka, ktorého obraz však treba v prvom rade oddémonizovať a odlegendarizovať, aj keď v našich spoločenských podmienkach je to priam syzifovská práca.

Autor si dobre uvedomuje vlastné odborné limity i spoločenské úskalia tohto pokusu a rozhodne si nemyslí, že jeho interpretácie či hypotézy sú všeobecne platné, nekorigovateľné a pre každého prijateľné. Očakáva polemické odozvy, ktoré by však vždy mali mať vecný a nie – ak sa to vôbec dá – ideologický či citový náboj a mali by byť podložené historickými, podľa možnosti prístupnými a overiteľnými dokumentmi a faktami. Uznávam, že ich zhromažďovanie a verifikácia je neobyčajne náročná, lebo Tiso počas svojej verejnej činnosti vyprodukoval veľké množstvo písomného novinársko-publicistického, kňazsko-profesionálneho, oficiálno-štátnického i stranícko-politického materiálu, svojím obsahom často veľmi protirečivého. Legendy a dohady sa šíria nielen okolo jeho osoby, ale aj okolo osudu jeho údajného osobného archívu. Tento materiál, ak vôbec ešte existuje, by mal nesporne veľkú poznávaciu hodnotu. Na Slovensku ho však v súčasnosti, podľa mojich vedomostí, žiadny historik nepozná, ani nevyužíva. Jedno však možno s určitosťou povedať: Jozef Tiso a doba, v ktorej politicky pracoval, je a ešte dlho bude priam nevyčerpateľným prameňom pre výskumnú prácu historikov a bude stále na seba pútať pozornosť slovenskej verejnosti. Predložená štúdia celkom isto nie je poslednou historickou biografiou o tejto kontroverznej osobnosti.

Poznámky:

1 Kritický rozbor doterajších monografií, štúdií, zborníkov a článkov venovaných osobe Jozefa Tisu by ďaleko presahoval rozsah i tematickú náplň tejto práce. Uvádzam preto aspoň bibliografický prehľad podľa mňa najdôležitejších titulov s rizikom, že tento zoznam nebude kompletný.

Šimončič, A.-Polčin, J.: Dr. Jozef Tiso, prvý prezident Slovenskej republiky. Bratislava, 1941; Čulen, K.: Po Svätoplukovi druhá naša hlava. Život Dr. Jozefa Tisu. Middletown, Pensylvania, 1957; Vnuk, F.: Dr. Jozef Tiso. President of the Slovak Republic. Sidney, 1967; Pred súdom národa. Proces s dr. J. Tisom, dr. F. Durčanským, A. Machom v Bratislave v dňoch 2. dec. 1946 – 15. apr. 1947, 1-5. Bratislava, 1947; Sutherland, A. X.: Dr. Jozef Tiso and Modern Slovakia. Cleveland, 1978; Schneider, M. V.: Katholischer Priester und Staatspräsident der Slowakei. In: Slovak Studies (Historica, 7), 1970, s. 7-146; Nardini, L. G.: Una Terza Proposta. Padova, 1978; Elias, J.: Prezident Jozef Tiso. St. Catrine, Canada, 1971; Paučo, J.: Tak sme sa poznali. Predstavitelia Slovenskej republiky v spomienkach. Middletown, Pensylvania, 1967; Murín, K.: Spomienky a svedectvo. Hamilton, Ontario, Kanada, 1987.

2 Pokus o politický a osobný profil Jozefa Tisu. Zostavili Bystrický,V. a Fano,Š. Bratislava 1992; Milan S. Ďurica: Jozef Tiso 1887-1947. Životopisný profil. Bratislava 2006; Dr. Jozef Tiso. Zborník zo seminára konaného v Bratislave 22. septembra 2001. Zostavil S. Májek. Bratislava 2001; J. Vrba: Muž, ktorý sa vzoprel Hitlerovi. Osobné svedectvá o činnosti a cnosti ThDr. Jozefa Tisu. Bratislava 1999, atď.

3 Jozef Tiso. Prejavy a články. I. (1913-1937) Bratislava 2002; II. (1938-1944) Bratislava 2007; III. (1945-1947) Bratislava 2010. Zostavili M. Fabrícius, L. Suško, K. Hradská.

Nech nás Boh chráni pred chybami a omylmi našich predchodcov, ktoré sa dostali do búrlivého toku histórie a donekonečna tam krúžia.

Heinrich Schliemann

I. KAPITOLA

OBDOBIE PRED VSTUPOM

DO POLITICKÉHO ŽIVOTA

(1887-1918)

Viaceré spomínané životopisné práce o Jozefovi Tisovi interpretujú prvé tri desaťročia jeho života v čiastočne zidealizovanej podobe1, hľadajúc už tu zárodky alebo dokonca uvedomelé prejavy budúcich politických postojov svojho hrdinu, čo je v historických biografiách dosť bežný úkaz. V tomto prípade ide aj o reakciu na propagandistickú „protitisovskú“ spisbu, ako aj na niektoré materiály zo súdneho procesu z rokov 1946-19472 , ktoré chceli už v mladých rokoch života súdenej osoby objavovať korene jej neskorších spoločenských a politických aktivít. Zvlášť účelovo sa spochybňovala alebo aspoň relativizovala Tisova nacionálna orientácia, naznačujúc jeho údajné maďarónske odrodilstvo alebo prinajmenšom ľahostajnosť či vlažnosť k základným problémom slovenského národno-emancipačného hnutia. Ak sa chce historik už tu vyhnúť aprioristickým postojom, musí sa držať viac ako domnienok skôr suchých faktov, ktoré ho však môžu logicky priviesť ku kladeniu otázok i k sformovaniu hypotéz – s nevyhnutným rizikom omylu.

Jozef Tiso sa narodil 13. októbra 1887 vo Veľkej Bytči (dnes Bytča), v mestečku na severozápadnom Slovensku. V poradí bol druhým zo siedmich detí miestneho mäsiara a roľníka. Vyrastal v rodinnom prostredí, kde dominovala náboženská výchova a komunikačným jazykom bola slovenčina. Tieto dva fenomény ho ovplyvňovali aj na miestnej ľudovej škole, kde však dostal už aj základy maďarského a nemeckého jazyka, ktoré zvládol ako začínajúci školák na slušnej úrovni. Mal zrejme nadanie, usilovnosť i prebúdzajúce sa ambície po vyššom vzdelaní. Jazykové a iné znalosti si zdokonalil ako žiak nižšieho gymnázia v Žiline, ktoré už malo nielen po jazykovej, ale aj duchovnej stránke jednoznačne maďarský charakter. Preto zrejme došlo aj ku zmene transkripcie Tisovho mena, ktoré sa vo vtedajších i neskorších školských a ďalších úradných materiáloch objavuje v podobe Tiszó (Tiszo) József. Je pravdou, že jeho nositeľ v tejto podobe podpisoval aj svoje prvé publicistické články náboženského či osvetového charakteru. Z uvedenej podoby Tisovho mena sa po roku 1918, no najmä po roku 1945 začali z propagandistických dôvodov vyvodzovať ďalekosiahle závery o jeho predprevratovej národnej orientácii. Tieto snahy mali jednoznačne účelové politické zameranie, lebo nezohľadňovali reálnu situáciu a postavenie slovenských študentov na stredných, prípadne vysokých školách v Uhorsku.

Roku 1902 prišiel Tiso študovať na vyššie piaristické gymnázium do Nitry, čo čiastočne ovplyvnilo aj jeho budúcu profesionálnu orientáciu zameranú na kňazské povolanie. Na začiatku 20. storočia bola Nitra silno pomaďarčeným mestom, čo nemohlo nezanechať stopy aj na tunajších gymnazistoch, nachádzajúcich sa pod prísnym dozorom maďarských profesorov. O nejakých vtedajších prejavoch Tisovej slovenskej národnej uvedomelosti nie sú hodnoverné dokumenty, pretože dodatočné svedectvá jeho spolužiakov či jemu inak blízkych ľudí pochádzajú až z obdobia, keď bol Tiso na vrchole politických aktivít, resp. odzneli ako svedectvo obhajoby na jeho súdnom procese v rokoch 1946-1947.3 Ďalšie sa zrodili až v prostredí ľudáckeho politického exilu, keď sa už účelovo vytvárala Tisova legenda. Prirodzene, nemožno všetky uvedené spomienky jednoznačne odmietnuť, no treba ich prinajmenšom brať s rezervou a konfrontovať ich s reálnymi a objektívne doloženými faktami, či aspoň s indíciami. Tie privádzajú k záveru, že Tiso v danom čase považoval za svoj hlavný cieľ úspešne dokončiť štúdium na gymnáziu a pripravovať sa ďalej na kňazskú dráhu. Svoj zámer si nechcel komplikovať nejakými vonkajšími demonštratívnymi prejavmi vlastnej slovenskosti, ktoré so sebou prinášali nesporné riziko. Je známou skutočnosťou, že veľa slovenských študentov zaplatilo za svoje „národné hriechy“ vylúčením z uhorských škôl. Tiso si to zrejme dobre uvedomoval a asi aj osobne poznal podobné prípady. Veď s asimilačným maďarským tlakom boli konfrontovaní už aj mladí klerici. „Zo seminárov mali vychádzať len lojálni a vlasti oddaní hlásatelia slova Božieho“.4

Vyššie spomenuté pragmatické postoje si Tiso uchovával aj ako študent teológie na viedenskom Pazmáneu v rokoch 1906-1910. Vyslanie do tohto nesporne exkluzívneho teologického učilišťa svedčilo o Tisovom nadaní, prejavených schopnostiach a ambíciách, pred ktorým sa otvárala perspektíva nádejnej kariéry v rámci rímsko-katolíckej cirkevnej hierarchie. V predchádzajúcich storočiach tu študovali mnohí klerici zo Slovenska a viacerí z nich svojou verejnou činnosťou významne zasiahli nielen do cirkevných, ale aj kultúrno-politických dejín Slovenska. Medzi nimi treba spomenúť aspoň Jozefa Ignáca Bajzu, Antona Bernoláka, Martina Hattalu, Michala Chrástka, Andreja Radlinského, Jána Mallého-Dusarova. Už z tohto neúplného zoznamu si možno urobiť predstavu o vysokej teologickej, ale aj všeobecno-kultúrnej kvalite tejto vysokej školy. Vo Viedni sa Tiso opäť s plnou vážnosťou venoval v prvom rade študijným povinnostiam. Svedčia o tom jeho dobové školské hodnotenia, v ktorých sa najčastejšie objavujú termíny: vynikajúci, príkladný, neúnavný, povzbudivo pobožný, vážny, veľmi usilovný a podobne.5 Na Pazmáneu prednášali vynikajúci profesori a Tiso tu mal možnosť zoznámiť sa s rôznymi filozofickými smermi v rámci kresťanstva i mimo neho, s najnovšími pápežskými encyklikami, najmä Rerum novarum, ktoré boli reagenciou katolíckej cirkvi na aktuálne otázky spoločenského vývoja. Medzi Tisovými profesormi boli napríklad aj Franz Schindler a Ignác Seipel, ktorí v ňom asi najviac prebúdzali záujem o veci verejné, a to najmä z aspektu vzťahu učenia katolíckej cirkvi a riešenia aktuálnych sociálnych problémov spoločnosti.6 Treba podotknúť, že kresťanský socialista Seipel zastával neskôr v dvadsiatych rokoch dvakrát funkciu kancelára v rakúskej vláde. Niet pochýb, že Tiso, ktorý sa v tom čase už tiež plne angažoval v slovenskej politike, konanie svojho bývalého profesora registroval a vari z neho pre seba vyvodzoval aj závery. Navyše, v čase jeho štúdia v Pazmáneu ovládli viedenskú radnicu rakúski kresťanskí socialisti na čele s Karlom Luegerom, ktorý sa stal známym aj vďaka svojim ostrým protižidovským postojom. Luegerov antisemitizmus však nemal rasový charakter, ale vyvieral skôr z tradičných sociálnych či nacionálnych stereotypov a predsudkov. Ako vo svojich spomienkach konštatoval viedenský lokálpatriot spisovateľ Stefan Zweig „Židia nepocítili najmenšie obmedzovanie alebo znevažovanie. Nenávisť ešte denne nevyskakovala z novín. Pocit stádovosti davu ešte nebol tak mocný.“7

Jozef Tiso pozorne sledoval politické a verejné udalosti vo Viedni i v celej habsburskej monarchii. Ťažko však jednoznačne určiť, aký to malo vplyv na jeho mimokňazské aktivity. Doložená je však jedna epizóda o ohrození Tisovho štúdia na Pazmáneu. Celá kauza prepukla po zachytení jedného jeho korešpondenčného lístka, ktorý adresoval bývalým spolužiakom do nitrianskeho kňazského seminára a v ktorom sa kriticky vyjadril o tamojších pomeroch. Veľmi stručný, po maďarsky písaný list bol po obsahovej stránke nezávadný. Jeho autor iba konštatoval, že „na Felvidéku kolujú zlé správy o rozháraných pomeroch vo Vašom seminári“. Rektor tamojšieho seminára, zrejme z urazenosti, celú vec zdramatizoval a listom požiadal rektora Pazmánea, aby „menovaný Tiszó József bol vzatý na zodpovednosť a ak by mal byť celkovo oddaný slovenským ideám, prosím, aby sa mu objasnilo ich nebezpečenstvo a čo najprísnejšie zakázalo písanie listov a poštových kariet tohto druhu“. Viedenský rektor Anton Drexler sa však svojho študenta zastal a nitrianskemu kolegovi oznámil, že Tiso ľutuje nesprávne pochopenie svojich slov zo zmieneného lístka. Zároveň ešte dodal: „Národného hnutia sa ani on, a ani jeho rodičia a príbuzní nezúčastňovali a pokladal ho a pokladá za nebezpečné“.8 Ťažko posúdili, či citovaný posudok zodpovedal skutočnosti, alebo mal slúžiť na uchlácholenie urazeného nitrianskeho rektora a najmä na obranu talentovaného študenta. Tiso totiž dostal vďaka svojim vedomostiam a usilovnosti v Pazmáneu funkciu asistenta, čo bolo spojené s akýmsi pedagogickým a výchovným dozorom nad kolegami-klerikmi.

Tiso si zrejme uvedomoval svoj slovenský pôvod a ako materinský jazyk, ktorý bol v Uhorsku kritériom národnostnej príslušnosti aj pri úradnom sčítaní obyvateľstva, udával slovenčinu. V kňazskom seminári si písal kázne nielen v maďarskom, ale aj v slovenskom jazyku, lebo sa pripravoval na svoju pastoračnú činnosť vo vidieckom slovenskom prostredí, kde bilingválnosť bola prinajmenšom potrebná. Slovenský jazyk i národné povedomie si každý rok osviežoval počas letných prázdnin, ktoré trávil u svojich rodičov vo Veľkej Bytči. Štúdium na Pazmáneu ukončil v roku 1910 ako premiant a o rok neskôr tu obhájil aj svoju doktorskú dizertačnú prácu, čo nebolo medzi slovenskými novokňazmi veľmi častým javom. Roku 1910 bol vo Viedni vysvätený za kňaza a vzápätí ho nitriansky biskup poslal za kaplána do kysuckej obce Oščadnica, odkiaľ bol roku 1911 preložený do Rajca pri Žiline.