Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Cesta do Sedmohradska

Pavel Križko

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2015 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2015 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Nina Dvorská, Slavomír Danko, Katarína Tínesová, Michal Belička, Monika Kralovičová, Martin Droppa, Andrej Slodičák

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0159-6

Pôvodná publikácia

Pavel Križko. Cesta do Sedmohradska. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1888. 64 s.

Bibliografické poznámky

Cesta do Sedmohradska

Podáva Pavel Križko.

(Zvláštny odtisk z „Nár. Novín“ ročník XIX. 1888)

Turč. Sv. Martin

Tlačou kníhtlačiarskeho účastinárskeho spolku

Cesta do Sedmohradska

Kto zná zpomedzi ct. čitateľov, kde leží Vulkoj?

Kým som ešte sedával na školských laviciach a učieval som sa potrebným i zbytočným veciam, už vtedy bol zemepis mojím miláčkom a kdekoľvek som pochytil nejaký zemevid alebo zemepisnú knihu, všade a vždy oddal som sa s chuťou do čítania a sliedenia po zemevidoch; no Vulkoj nenašiel som ani v žiadnej knihe, ani na žiadnom zemevide, znakom toho, že to musí byť akiste veľmi nepatrné hniezdo. A práve preto domnievam sa, žeby málokto bol v stave odpovedať kladne na moju otázku, kto práve nebýva v juhozápadnom Sedmohradsku.

A vidíte, tento nepatrný Vulkoj zdá sa byť vyvoleným, aby jeho príkladom poznovu ožily zlatonosné bane, zdá sa byť novovekým Betlehemom, v ňomžto vzišla hviezda, predpovedajúca znovuzrodenie baníctvu, tomuto na Slovensku tak veľmi rozšírenému a preto i veľmi dôležitému veľkopriemyslu.

Dňa 7. decembra min. roku vyzvalo ma riaditeľstvo Karlovej bane v Kremnici, abych šiel čím skorej do Vulkoju i zkúmal tamejšíe rúdne stupy, a ja, podvolivší sa tejto žiadosti, vydal som sa 16. tohože mesiaca na cestu.

Vyznám pravdu: tešil som sa tejto ceste, bo som dúfal videť dolnú zem a Sedmohradsko, ktoré kraje som posiaľ znal len z opisov a — — nevidel som nič.

Bolo práve v piatok (dľa starodávnej pranostiky je to pre vyberajúcich sa na cestu ominósny deň) po odpoludňajšej štvrtej hodine, keď zahvizdnul rušeň a počal unášať mňa i môjho spolucestovateľa a priateľa Julka preč z domova. O desiatej večer doveslovali sme do ústrednej stanice štátnych železníc v Budínpešti, plávajúcej v úplnom skvoste svojich početných svetiel elektrických, jíchžto papršleky lámaly a odbleskovaly sa na sňažnej ploche, ktorá i hrdé veľmesto uhorské práve tak pokrývala, ako i naše skromné podtatránske obce.

Darmo je, ale tomu je tak, že totiž jestvujú i od štátnej moci mocnejšie mocnosti a pred tými je všetko rovné; Budínpešť práve toľko platí, ako ktorákoľvek chudobná slovenská dedinka!

Nasledujúci deň strávili sme, zamestknaní úradnými povinnosťmi, v Budínpešti, ktorá sa len zovnútorne zmenila natoľko, že povstaly v neďalekej minulosti v nej prepočetné skvostné budovy a takmer vonkoncom maďarské vývesy, ktoré hlásajú urbi et orbi, že… no po uliciach počuť všelijaké reči, a v skutku je Pešť i teraz bývalou Pešťou, len strach pred Rusom mátal hosťov po kaviarňach a hostincoch a politisujúci páni vše si nadhodili otázku, že ako sa vraj budú držať v najbližšej vojne „naše“ národnosti. Hja, mrcha strach, keď koho tlačí zlé svedomie! Maďarské vývesy po Budínpešti a zmaďarisované mená zvolenských obcí veru ešte neurobily celú krajinu maďarskou; ona sa len takou zdá byť, kým šovinistom jasné slnce svieti, že môžu beztrestne prevádzať svoje bohopusté dielo; kadenáhle začnú vystupovať mraky na oblohe, hneď je po jích zhubnej sláve.

Veľmi prípadne a trefne nakreslila prítomné zmätené pochopy a pomery pani B. v Hodruši, rodená to Nemka z Budínpešti. Ona totiž hovorila, že príduc na naše horniaky, držala Štiavnicu za čisto maďarské mesto, bo — vraj — „kamkoľvek som sa obrátila, všade som počula iba maďarskú reč; i páni i panie v salonoch i na zábavách, i sluhovia v čelnejších domoch, i kupeckí pomocníci, i akademici a študenti, všetci, ale všetci tvárili sa, akoby inej reči ani neznali, ako maďarskú, a ja som mala zriedka príležitosť hovoriť v mojej materčine. No osud ma doviedol do tejže Štiavnice pozdejšie v auguste a moje prekvapenie bolo ozaj veľké. Po maďarčine ani slychu; i po ulici, i v sklepoch, ba ešte i v súkromných domoch rozliehala sa slovenčina a na moju otázku, kam sa podela v tak krátkom čase maďarčina, odpovedali mi, že odišla s akademikmi na vakácie. Teda práve dakoľko sto akademikov bolo prv prevrátilo Štiavnicu na ruby. Also der Schein trügt.“ Takto skončila pani B., a mala úplnú pravdu.

Ešte jednu, ba práve dve zaujímavé veci chcem spomenúť.

Bol som v dome p. L., jednoho z hlavnejších úradníkov v ministerstve premávky, kde boli okrem mňa i dvaja iní páni, totiž inšpektor G. a staviteľ F. Tento poslednejší bol prišiel práve zo Sedmohradska a cestujúc domov, do Košíc, zastavil sa, prácou vedený, v Pešti.

Sotva sa ukázal, hneď bol zasypaný otázkami, zkade ide a čo ho sem doviedlo, a on odpovedal, že sa vracia z Koložváru, kam bol vyslaný, aby obzrel kamenolom, z nehož majú sa dovážať skaly potrebné ku stavbe uhorskej snemovne.

„Teda až z Koložváru chcú voziť skaly do Pešti?“ opýtal som sa p. F. „A či niet bližšie vrchov, z níchž by možno bolo dostať potrebné skaly a doviezť o veľa lacnejšie do Pešti? Veď je Koložvár 402 kilometre od Pešti, kdežto celá dĺžka peštiansko vrútockej čiary iba 312 kilometrov a nejeden vozeň rušia dolu celou touto čiarou prázdny a derie sa bez všetkého osohu. Už medzi Šalgov-Tarjanom a Fiľakovom sú, a to v bezprostrednom susedstve železničnej čiary, otvorené, teda ani 145 kilometrov od Pešti vzdialené, kamenolomy, či by nebolo možno z tých dopraviť o veľa lacnejšie kameň pre snemovú budovu?“

„Hja!“ odpovedal staviteľ na moje otázky a poznámky, „nepochybujem, že i vrchy okolo peštiansko-vrútockej železnice kryjú v sebe dosť mnoho dobrej stavebnej látky a každý rozvažitý hospodár by radšej tieto kamenolomy použil a shospodáril vďačne pekné súhrny, avšak keď vláda chce mať kameň zo sikuľskej zeme, proti tomu my stavitelia nemáme námitky, znajúc dobre, že nebude nám to na škodu.“

A mal pravdu; no nechtiac odkryl jednu z mnohých tých „pekných“ strán, ktoré tak jasno hovoria o rozumnom a svedomitom hospodárstve s krajinskými peniazmi!

A pravda, ako chodí veľký rak, i malý sa učí tak, hovorí jedno z našich porekadiel, a preto si snáď pomysleli i múdri pätikostolskí páni, že keď má byť snemovňa vybudovaná — iste nie k vôli lacnote — zo sikuľského kameňa, prečo by i oni mali upotrebiť ku stavbe svojho kostola kameň z pätikostolského chotára, bárs ho je tam i mnoho, i výborného. Nasledujúc príklad krajinský i Pätikostolania kupujú a dajú dovážať kameň až hen zo Štýrska. To už potom znamená hospodáriť zo šafľa do šechtára.

Ba keby tak tí dobrí ľudia boli spolu so mnou bývali na štedrý deň v Pešti a videli hodný počet vybľadlých deťúreniec, ktoré, nedbajúc na zimu, ani na sychravý vetor, bárs jim mrazom zúbky drkotaly, predsa obkolesily predavačku, okolo nejž ležalo niekoľko malých jedličiek a svrčiniek, vianočných to stromčekov, a dívaly sa, dívaly na tieto snáď prv nikdy nevidené veci, ktoré maly tak veľkú radosť spôsobiť nie jim, lež dietkam bohatých rodičov, — keby, reku, boli tí múdri gazdovia videli tieto dietky a tú túžbu, ktorá sa v jích ťahoch zračila, čiby neboli radšej vynaložili rozdiel dovozný, keď už i nie kúpnu cenu, k tomu, aby i týmto chúďatom radosť urobili? Sotva; staväjú chrám ku pocte Božej a vyhadzujú peniaze nemilobohu, lebo je to móda. No má tento svet i lepších ľudí. Práve keď blížil som sa k hromádke tých dietok, vstúpila medzi ne jednoducho v čiernom oblečená pani a kúpila asi desiatim z nich po halúzke, každú za 20 krajciarov, i spôsobila jim nesmiernu radosť, lebo s vyjasneným zrakom, ďakujúc svojej dobroditeľke, chvátaly utešené, aby sa akiste každé z nich pochválilo svojim rodičom, že už i ono má vianočný stromček. Dobrá tá pani iste lepšie slúžila Hospodinu, bárs nepotrebovala ku tomu skál ani zo Štýrska, ani z Koložváru.

Dobre padne človeku, keď môže byť nebadaným svedkom takých opravdu šľachetných činov, lebo nad duševnou, základy ľudskej spoločnosti sťa jedovatý rak podžierajúcou biedou rozbolené srdce okreje, a viera, že ľudstvo v krajšej svojej čiastke ešte nevymrelo, poznovu ožije.

Bolo už po deviatej hodine večernej, keď rozličnými dojmami rozochvený a dennou prácou utrmácaný sadnul som i so svojím spoločníkom poznovu do vozňa. Rušeň hvizdnul, pohnul sa, hrmotil za chvíľku pod sklenou klenbou štátnej ústrednej stanice, no elektrické svetlá mizly rýchlo a v málo menšinách uháňal náš vlak pustou nocou ta na lenivú Tisu. Nesmierne sňahové polia, pokrývajúce dolnozemské roviny, belely sa iba potiaľ, pokiaľ zasahovaly blesky našich lámp vo vozňoch; len kedy-tedy, keď rušeň kŕmili, vychrlil jeho komín milliony iskier a ožiaril bielu plochu vo väčšej miere. Kraj sám zostal však nočnou rúškou zahalený, ten sme nevideli; iba stanice, do ktorých sme z času na čas dojachali, oznamovaly nám, kde sa práve nachádzame. Hlavné staviská sú na tejto čiare v inom slohu stavané, o veľa vkusnejšie, ako na peštiansko-vrútockej železnici. Solnok ponáša sa na Pešť; pravda, jeho doštená klenba nespočíva na liatych, lež iba na drevených stĺpoch. Keby nám nebol prezradil hrmot, že ideme dlhým mostom, ani by sme neboli vedeli, kedy sme prešli ponad Tisu. Veru naše vreckové hodinky ukazovaly vtedy už jednu hodinu po polnoci a našim čabianskym rodákom, jachajúc neďaleko nich, priali sme o štvrtej hodine dobré ráno.

Čaba, Čaba! Ty slovenská Čaba! Veľká si počtom svojích obyvateľov, kedyže budeš i svojmu národu veľkou? Či i teba šovinisti zmaďarizujú? Neverím. Sňah a zima kryje tvoj duševný život, ako kryly, keď sme vedľa teba cestovali, tvoje žírne polia; no zasvieti slnko a bujará zeleň rozloží svoj stánok tam, kde teraz panuje krutá zima.

Ba, odchodiac z domova, nebol bych sa nazdal, že sňahová rúška siaha až po Arad, a predsa tak tomu bolo dňa 18. decembra minulého roku. Až po samú aradskú stanicu belela sa zem sňahom, ale od Aradu na východ ho nebolo.

Po prebdenej noci, lebo hrmot vozňových kolies nedal mne, na hlbokú tichosť navyklému, spať, dobre mi padly raniny o šiestej hodine ráno v aradskej stanici, len som si mal vziať i zväčšujúce sklo, abych bol mohol videť i rožky, ktoré sme dostali na raniny. Bodaj že jich i s Araďanmi! Tí musia mať jazvečie oči, keď tamejšie pečivo i vidia; veď je môj malý prst väčší, ako ten aradský rožok. O káve neviem, či bola čierna a či zelená, ako tá, ktorú som bol pil pred siedmimi rokmi v Sučanoch, lebo nás v piatich menšinách po vystúpení zase hnali do vozňov, nuž nezkúmal som, vidiac že bola i tekutá, i mokrá, i teplá, a tak že bola hodná svojej ceny. A cena? Taká, ako všade na uhorských železniciach.

Brieždilo sa; ej, ale nie v Arade.

Dosť na tom, že som pomaly mohol už i čítať nápisy na železničných staniciach. No neveril som vše svojmu vlastnému zraku, domnievajúc sa, že, bdiac, spím, alebo že som už naskrze zabudnul čítať.

Vlak náš jachal hodný kus rovinou, len na východnej strane bolo vídať vo veľkej diaľke nizunké vršky, no prišli sme až ku nim a videli v jejich úzadí i vyššie kopce, ba i tmavé, čiže vlastne ešte mlhavé útvary vysokých vrchov.

Asi o hodinu boli sme už v marušskom údolí.