Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Rozprávky o československých légiách v Rusku

Jozef Gregor Tajovský

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Jaroslav Geňo, Veronika Gubová, Daniel Winter, Martina Pinková, Miroslava Školníková, Darina Kotlárová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0356-9

Pôvodná publikácia

Jozef Gregor Tajovský. Rozprávky o československých legiach v Rusku. C. F. Wigand. Bratislava 1920. 276 s.

Bibliografické poznámky

Rozprávky o československých legiach v Rusku

Napísal: Jozef Gregor-Tajovský

Vydalo nakladateľstvo Bratislava, 1920.

Tlačou C. F. Wiganda úč. spol. v Bratislave

I. Pod maďarskou kladou

Janko Vrábeľ

I

Jasenné odpoludnie. Popŕcha.

Do naložených vozov priahajú. Na cestu schystaný maršbatalion stojí na dvore kasárne. Pušky v pyramídach, tornistry rozložené.

Zlostný krik, maďarské bohovanie a rev podpitých i žalobný spev smutných ozývajú sa vôkol. Pred kasárňou plač, omdlievanie biednych slovenských matiek… Pustia ich, či nepustia do kasárne posledný raz prežehnať svojich synkov? Azda, po prísahe.

Vojakom delia už posledné — patrony. Keď i to bude, rozstúpia sa na Maďarov a Slovákov, odprisahajú a hudba zahrá: „Isten áldd meg…“[1]a vo vresku trúb pohnú sa s húfom slovenského dedinského národa, ktorý prišiel smutne vyprevádzať svoje nešťastné deti, a s celou ulicou na stanicu, pre parádu hlavnou okružnou cestou.

Janko Vrábeľ, 18-ročný šuhaj-Slovák, tiež drží čiapku, má ju už kopcom, a predsa nemestí sa mu do nej 18 paklíkov patronov; podrží i polu kabáta, poberie patrony a s nohy na nohu vlečie sa k svojej tornistre, hľadajúc očima svojho strýca v oknách kasárenských chodieb, ktorý s ostatnými vojakmi skryl sa ta pred chvíľkovým strmým dažďom. Ale už pretíchlo a Janko ho hľadá, ako by mu chcel povedať: „Však mi ich nadelili… Blázni! Myslia si, že ja z nich i len jeden vystrelím…“

Strýca nenašiel, a tak obracia oči, hľadí, ako zkúsenejší starší vojaci rozkladajú patrony do pása a tesno pod chrbát do tornistry, aby boly ľahšie. Janko prvý raz vidí toľkú hŕbu patronov; plné bedny miznú v rukách vojakov. Ako vidí druhých, i on nepovedome stŕha papierový obal a nezručne pchá mastných patronov za pás — 60, kam sa obyčajne vkladá len 40. Masť na patronoch sa mu hnusí. „To iste aby guľa ľahšie prenikala telo i kosti“, a myseľ Jankova zase shŕňa sa na istej myšlienke, okolo ktorej už dávno blúdievala, od uvedomenia si, že je Slovák a Slavian — a Srb, Rus sú jeho bratia, a prvým nepriateľom že mu je Maďar.

Holé, mastné patrony vyzývajú čím ďalej taký vzrušený cit, že ledva vládze zadrhnúť slzy… Ba ruky sa mu trasú…

Schytí nabitý mech na chrbát a znovu hľadá strýca, ktorý, ako slabší chlap, koná službu strážnu a prišiel sa rozlúčiť s Jankom, a teraz, keď by ho Janko najviac potreboval, azda odišiel, ani mu ruky nepodav… A on, Janko, má plnú dušu, chce strýcovi čosi veľkého povedať. Strýc kýva rukou, Janko ho zbadá, a ztečú mu prvé slzy. Utre dlaňou, ako kvapky dažďa, a pustí sa hore k strýcovi… Strýc sa tiež pohne, ide mu naproti; stretnú sa na schodoch, a Janko objíme strýca a šeptať chce, ale, vzlykom prerývané, hlasno znejú slová:

— Strýčko, nejdem! Nejdem, nemôžem proti bratom srbským, ani ruským…

Strýcovi vypadnú slzy, tuho objíma chlapca, tisne tvár k tvári; Janko čuje, ako sa strýc trasie a premáha, sipľavo, zúfale i láskavo šepce mu výrok:

— Tak si, syn môj, o hodinu na šibenici, a mať tvoja zajtra v arešte… Bude, že sme ťa my naviedli…

— Mať? A prečože by mať…? — desí sa Janko.

— Preto, že ti je mať, — vrkne zlostne strýc, usilujúc sa prísť k chladnej rozvahe. — Vravel som ti a vravím: tu máš smrť istú a tam môžeš sa dostať do zajatia; len maj rozum a oči v hrsti.

— A ja nebudem strieľať, — vzdoruje Janko, ako decko.

— Strieľať, strelíš, kam chceš… Do neba vysoko, do bratov nemusíš.

— A keď ma zabijú… Škoda bude môjho mladého života i tej guľky, že zabila brata, a nie Nemca, Maďara, môjho odvekého nepriateľa, — povedal, ako by chcel upamätovať strýca, čo si doma čítavali, čo sami zkusovali, že v Rakúsku Nemci odpierajú bratom Čechom práva plného rozvitia, nám Maďari i právo holého života… a teraz máme isť s nimi bojovať a súkať si pevnejší bič, ktorým nás už i tak, ako otrokov, šibali a pľuli v tvár našim slovenským materiam, že nás porodily, slovensky hovoriť, modliť učily.

— Ulejú guliek aj na tých dosť, — šepnul strýc a, chytiac Janka za ruku, sviedol ho na dvor, kde už volali: „Maďari sem, Slováci tam. Prisahať!“

— Píš hneď, píš často! — prikázal strýc Jankovi. — Ja už musím do služby. — Aby nevyvolal nové vzrušenie, zaprel cit, i odobral sa od neho rýchle so slovami: — Srdce máš, maj i rozum… — a iba po ceste opätoval si polohlasne jediné slová: „S Bohom, synku! S Bohom, synku! Úzko ti je… Úzko nám všetkým statočným Slovákom…“

Janko pristúpil a ústami prisahal a v srdci zapieral, prosiac Boha odpustiť mu, že sväté meno Jeho berie nadarmo.

Hudba mestom hrá akýsi zúrivý pochod. Hádžu kvety, podávajú darky…

Janko sa neobzerá, neberie. Opustiac hlavu, sklopenými očima vari kamene dlažby číta… a bôľom stisnuté hrdlo nedá sliny prežrieť, a čím sa viac bráni, tým viac valia sa mu do očí slzy a kvapkajú na nehodnú dlažbu zmaďarčeného mesta.

Už ich ani neutiera.

II

Janko je v poli, a to v prvých radoch.

Robí. Stoja nad ním, dozerajú.

— Keby tí vedeli, že sme my tu Slováci, iste by sem nestrieľali, — dumá v duši, keď fičia s ruskej strany guľky, alebo keď hviždí, hučí a trhá sa šrapnel, granát… — My by sme tých zákop nekopali, ani drôtov neplietli, keby nestáli nad nami Maďari. Privítali by sme vás: „Zdravstvujte!“ a šli s vami, k vám, ako domov…

Keď musí na stráž, na výzvedy a zbadajú kozákov, Janko na sto krokov ťahá a odtiahne sa na kraj kukuričného, obilného poľa, a keby ho videli, kýval by im rukou, volal: „Poďte, poberte, vysvoboďte nás!“ Ale kozáci nejdú, zmiznú za vŕškom, a už tresne šrapnel, zodvihne sa, ako strašidlo, stĺp čierneho prachu zeme; vyhodený granátom. Patrolu sťahujú a Janko, sklamaný, že ani teraz nedostal sa do zajatia, vracia sa domov…

V noci, postavený na stráž, hľadá cestu po nebi a vyratuje si, asi ktoré hviezdy zaviedly by ho k Rusom… Už nemá inej myšlienky, iba preč, preč. Tam mu iste povedia „brat“, a tu iba maďarské urážanie rodiča, Krista, Boha a prezývanie, posmievanie: „Ty sprostý, ty smradľavý Slovák!“ Nemožno už vydržať. Ale vo dne, alebo za jasnej noci nemôžeš ujsť, budú strieľať za tebou; keď je tma, hmla — netrafíš, zablúdiš, vezmú ti život na šibenici, a škoda by ho bolo, keď si ho už doniesol tak blízko spasenia…

Ako roľníkovi zem prekopávať, ploty pliesť, hoci drôtené, nebola by ťažká robota, ale uvažuje, načo to; myslí, že na tých drôtoch majú sa zachytávať, vo vlčích jamách prekáľať Rusi. Ako by to spraviť aspoň zle? Slabo zapliesť drôt, slabo zabiť kôl… No najťažšie mu je patrony utierať, pušku, bajonet čistiť; to mu prichodí, ako by hneď po očistení sám seba mal tými nástrojmi zavraždiť. I naštekajú mu, i čľapnú ho po tvári, ale Janka to nebolí; pomyslí si, že to trpí za svoje slovenské presvedčenie, za lásku k ruským bratom, ktorých keby nebolo, boli by nás Maďari už dávno zožrali. Ale medveďa boja sa i za ohradou, že raz zodvihne labu i na záštitu našu…

Za štyri mesiace na fronte vystrelil Janko na rozkaz 7 gúľ: päť v noci a dve vo dne. No pevne verí, že nikomu neublížily, lebo nemieril, ale obzeral sa, či sa kto naň nedíva, a potom už pustil do výše, že si sám pomyslel, aby mu náhodou na hlavu nepadla… O dvoch vo dne vystrelených je istý, že neuškodily ani muške. Ako že to bolo?

V noci mrazy, vo dne teplo; steny priekop o poludní sa už rúcaly. Bolo treba čistiť, opletať. Robota vraj súrna, oficieri poháňali, ako paholci. Všetko muselo robiť, dozerať. Menovite prvé línie mrvily sa ľuďmi, ako mraveniská. Civilný národ musel podvážať koly a haluzie.

Po nebi váľaly sa oblaky, pomedzi ne blyslo kedy-tedy slnce. Zavalení robotou, vojaci ani nezbadali, iba keď — tuliby! — rapoce äroplán. Vyliezali, otáčali hlavy a hľadali ho očima po nebi, ako vždy. V tom už bijú kanóny, štekajú guľomety, liniou letí maďarský rozkaz: „Strieľať! to je äroplán ruský!“

Janko musí tiež pre pušku, i vynesie ju a hľadí, nečujúc, čo komandanti vykrikujú. Velia strieľať. Äroplán naoko nízučko, pozvoľna nesie sa nad liniou, ani si nevšímajúc, že sa vôkol neho trhajú šrapnely a letí tisíce guliek. Janko zamiera strachom, že letúň bude sostrelený… Od hrúzy nevládne padá na kolená, pritvára oči, aby nevidel toho nešťastia a modlí sa, modlí: „Chráň ho, Bože, zachráň, spas ho… A ty leť, ponáhľaj sa, lebo beda ti…“ a sťa šialený dvíha pušku, vystrelí do sveta raz, druhý raz, aby odohnať letúňa, a kľačí, zabudnúc sa už i modliť, len srdce sa sviera, dych stavia, slychy trhá…

Až keď odvážny letúň dobre si obzrel, čo to tam za shon, a vracia sa k svojím, Janko vzpomenie si, že kľačí; vstáva a ustatý vlečie sa s puškou do zákopy.

No dlho, dlho má ešte pocit hrúzy, akú môže mať človek, vezúci sa strminou na splašených koňoch dolu vrchom sto siah nad riekou a vidiaci, čakajúci okamih, kedy sa už voz prehodí a sletí s ním do priepasti, a jestli sa nezabiješ v letku, to iste sa utopíš v rieke…

Pocit smrteľnej úzkusti.

III

Takej hrúzy Janko viac neprežil.

O niekoľko dní, za hviezdnej noci, včas ráno začali Rusi proti honvédskym líniám postupovať. Janko bol na poľnej stráži, v jame vyše hlavy.

Chlapci vťahovali hlavy medzi plecia, lebo ruské guľky pišťaly už blízko a nízko. Maďar kaprál oznámil do telefonu, že Rusi postupujú veľkou silou, že ich nemožno zadržať.

Rozkaz: aby behom po jednom ustúpili. Maďar vyhnal chlapcov z jamy a tí sa rozpŕchli, každý inou stranou, a stúlení, ako zajačky, bežali, bežali…

Janko sa prežehnal, vyskočil a bežal, kam ho oči viedly. Guľky ruské hvižďaly mu poza uši a proti tvári počaly sa trhať šrapnely, zarývať granáty… Niektorí kamaráti už revali od bôľu, volali: „Bože môj! Pomoc!“ Janka razom ako by bola zem zhltla. Skočil, či svalil sa do starej zákopy. Po chvíli, keď sa už vyššie niesly guľky, vyzrel, či sú Rusi ešte ďaleko. Neboli. Keď sa priblížili na 20-30 krokov, Janko vyhodil pušku, vystrčil hlavu, strhol čiapku a pozdravil Rusov hlasným: „Zdravstvujte, bratia! Ja som Slovák!“

Podbehli traja k nemu, pomohli vyhodiť patróny z mieška i opaska, a prvé bolo zakúriť si. Jeden vrátil sa s ním, nestačiac Jankovi za pätami. Bežali z dostrelu kanónov… Odbehli, sadli si oddýchnuť a zase zapáliť, už nie cigarety, ale „papirosy“. To bolo prvé „ruské“ slovo, ktoré sa Janko naučil.

Tak sa dostal do túženého zajatia a vďačne myslel na strýca i na to, že čo sa strýc ešte natrápi, kým sa za ním dostane…

IV

Janko robí v lese pri dreve s 300 Čechmi a Slovákmi a myslí si, že je to ako doma, v kolibe na Chotárnej… Iba že čaj nepodnáša mu mať, ale vojak. Chleba dosť, jedla dosť, dreva zbytkom, so všetkým bol by spokojný, iba ruský tabak ako rasca, viac ho rozsypeš, ako vykúriš…

O svete nevie, domov píše každý týždeň…

*

Teraz kamaráti donášajú nové chýry, novinky, že tvorí sa československé vojsko na pobitie Maďarov a Nemcov. Janko myslí, utvrdzuje sa čo deň väčšmi, škriepi sa, presviedča seba i druhých, že tu by bola príležitosť, ako nikdy: striasť maďarské jarmo a dokázať sebe i svetu, že i Slováci hodní sú svobody.

Vie, že „národ je len tam, kde sa ukáže“.

— Keby nám dal Pán Boh všetkým to vnuknutie… poslúžiť raz aj sebe, mali by sme svobodnú Československú vlasť…

Váži Janko svoje srdce; no či bude z neho slaviansky brat nielen po srdci, ale i po meči, to má ukázať neďaleká budúcnosť…

„Hlucháň“

Po otcovi — Juro Kotiak. Ale že bol nahluchlý, ba niekedy cele hluchý a preto nebezpečný najmä v noci s nabitou puškou v rukách, dali mu vojaci meno „Hlucháň“, a vše mu dokladali aj prídavné „sprostý“. Bez urážky, a z hnevu iba vtedy, keď pristavil a zadržal a bola noc, zima a patričný nemohol sa dovolať pomoci.

Vzdelanejší usúdili, že doktorovi, ktorý toho človeka odobral, v statočnej krajine vzali by diplom a majora, či ký čert bol, ktorý ho na front poslal, že bolo by vše vyslať na revíziu ta, kde večer, v noci Juro Kotiak stojí na stráži — u drôtov, a hoci aj len u zákop, alebo za nimi.

*

Gazdovský sluha v obďalečnej doline a dedine oravskej, ženatý, otec. Rokov — ? Ktože ho vie koľko. Vraj dváštyridsať. Kedysi ho za vojaka nevzali, oženil sa a robil a žil po biede, ako druhí ľudia.

Razom rozchýria, že je vojna.

Gazdovi dvaja zatia i druhí z dediny už išli, a Juro len počúva, že je ozaj vojna, a nevie, čo je to. Iba sa shovára večerami so ženou a deťmi, že zlé niečo, keď i v kostole sa modlievajú: „Od hladu, moru a vojny — vysloboď nás, Pane!“ a z obrázkov, ktoré v meste na jarmoku v panoráme videl, keď sa so ženou, ešte dievkou, za ruku vodili, predstaví sa mu obraz, že sa tam chlapi strieľajú, rúbajú, koľú…

Robí a iba sa díva, počúva, ruky podáva — kto zase z dediny ide, kto sa vrátil i kto sa už vraj nevráti…

I jemu uťahujú, roboty pribýva, to vidí deň po deň, a že je drahota, to zkúsil, keď bol krpce a súkna kupovať. Posúdi, poželie a vzdychne: „Od hladu, moru a vojny…“ A žena je vďačná Bohu, že má hluchého, starého muža. Ich sa vari len vojna nedotkne. Čože by si počala…?

*

— Juro! Juro ! — reve gazda večer na dvore.

— Hou! — ozve sa Kotiak a ide dnu, dumajúc si, načo ho od statku volajú? „Olovrant bol. Do skleničky gazdina uliala. Chleba zahrynúť tiež… Keby si gazda pomyslel, že ešte nedostal — boly by dnes dva glgy…“ Zahrnul vlasy v pitvore, vošiel, a ono miesto skleničky: rychtár s hárkom.

Popis. Asentírka.

Plač ženy a detí. Zlosť starého gazdu, že už príde, vari, rad aj na Peja, starého, slepého koňa, keď Jura vzali a zatia už tam hynú, kone, vozy už dávno tam.

— Nebude mať ani kto a na čom sečky odrezať, — dudre gazda. — Ale predsa by ťa mali pustiť, veď si hluchý, — potešuje gazda seba i Jura.

— I ja by som sa ufal na tie moje uši, — vraví si Kotiak i rodina.

*

Jura obliekli a ostrihali. Nie že by ho pustiť, ale za hluchotu ešte dostal dva razy po pysku…

On totižto do týždňa — za dva počul obstojne, na druhý týždeň — mohli ste revať naň, strieľať z mažiara, Juro ako peň. On si vavrel, že ako ide mesiac hore-dolu, že tak čuje-nečuje. Dali mu však vojenskí doktori mesiaca!…

Juro narukoval. Nepočul. Doktor naložil ho pozorovať. Jurovi sa otvorily uši, dostal „simulant“ po ústach, a marš do kasárne. Zase mu zaľahlo, ohluchol. Pozorovali ho znova, a Juro „švindler“ zase dostal a vrátili ho do kasárne, ako zdravého, súceho.

Oficieri povyberali podobných nahluchlých, nasprostastých, poloslepých, ťarbákov a podobných a dali im čestné meno „ekstra cúgu“. Učiteľov dostali mladých, „vyberaných“, ktorí z príkazu týchto bedárov socali, plieskali, kopali a na zábavku svoju i cudziu uváľali po blate a prachu, uhnali ako líšky zajacov… O 3—4 hodiny denne dlhšie, než ostatných.

Takto vojenčine vyučili ich chytro, ako aj ostatných zdravých, a na piaty týždeň major formoval nový maršbatalion i rozdelili „ekstra cúg“ a skamarátených nešťastníkov rozsypali… Dostali nové háby, miesto drúčkov pušky a všetko vojenské. Ztratili sa medzi mnohými…

Posledný deň pred odchodom na vojnu boli probovať na streľnici „ostrými“ strieľať. Ruky sa im triasly ako libačky, triaslo sa pod nejedným i lešenie a, okrikovaní, mykaní, plieskaní, nejeden bol ako bez rozumu, a tým horšie voslep strieľali, prebíjali guľami rámy, šíny streľnice na 20—30 krokov pred sebou, ako by figúry, postavené na 300 krokov, všetky ožily, maly pušky, strieľaly, k ním sa blížily…

To už bolo skoro ako vojna, lebo keď prišli „chlapci“ domov, sťahovali košele a pozerali, ukazovali si otlčené plecia a líca… hrešlili i smiali sa jeden druhému.

Juro Kotiak tiež zvedel, čo je puška, i hľadel na ňu, ako na živú potvoru, pazúrami zadrapivšiu sa mu do pleca.

— Ublíži ti, ťažká je, bolo by ju so všetkým do vody hodiť… A vleč ju, a vláč to ťažké žrádlo do nej…

Už mu bolo neraz o hlade, o smäde zaostať, ale, pošibávaný prútom feldvebľa, predsa vyšiel do zákopy, hoci „na počet“ doplniť niektorého raneného či vypadnutého vajaka.

*

Nedlho vojenčil Juro. Ale ja a všetci, ktorí sme s ním žili, máme peknú vzpomienku naň. Ja ju píšem a tí tam, neboráci, v zákope iste zachovávajú, ak ešte kto z nich trvá…

Jura a ešte jedenásť chlapov doviedol kaprál do zákopy pod večer. V jaseni.

Chlapi ako chlapi, ale Juro sa hneď vytrčil, predstavil. Oficier spytoval sa ich po maďarsky, ako sa volajú, a Juro po ústach nerozumel, na uši nepočul a iba hľadel, vyvaliac oči a otvoriac na prázdno ústa…

— Ten je trocha hluchý, — oznamoval kaprál.

— Čo mu ja pomôžem? O jedného blbáňa („idiota“) viac alebo menej, — povedal, obracujúc sa ku kadetovi.

— Však mu kanóny uši otvoria, — usmial sa kadet, a začaly sa vtipy, ktoré boľavý smiech vyvolaly nám nejednému.

— Ale vidíš dobre?

A Juro slovenskú otázku porozumel a dosvedčil, že dobre vidí.

— A strieľať vieš?

— Viem.

— Z r…, — doložil oficier, a páni sa smiali.

— A utekať vieš?

Juro kývol hlavou a podozrieva, čo by to malo znamenať. Za ostatnými zmŕštil tvár do úsmevu, ako keď sa druhí smejú a ty by si tiež chcel a nevieš, na čom. Akože prisvedčiť, keď mu, odkedy narukoval, tĺkli do hlavy, že kto sa bojí, alebo odbehne, bude zastrelený…

Mali sme už všelijakých v cúgu, ale hluchého ešte nebolo. Kapráli, švarm-komandanti brali si chlapov, aby mali rovným počtom, ale kto si vezme — Jura? Vzal si ho kaprál do „slovenskej“ švarmy, kde chlapi maďarsky málo alebo nič neznali.

Bola zima, mráz. Tmilo sa.

V spoločnej zemlianke sa kúrilo, len ťažko bolo o drevo, lebo zákopy boly v šírom poli, na oráčine. Chlapi zďaleka na sebe vláčili drevo surové a mokré, čo iba sipelo v piecke. Dym vo vetre dusil chlapov, líhali si pod ním na brucho a neraz ich vyhnal aj zo zemlianky.

Teraz bolo ticho. Starí vojaci tisli sa k piecke, noví tiež podchodili a začali sa oboznamovať, spomínať rodný kraj a všetko, čo sa od vojny stalo tam i tu. Zvlášť kto žije, kto je zabitý… čo doma ženy, deti, matere…

Juro bol sa složil u dvier a sedel na holej hline, na ktorej chlapi aj spávali, kladúc si pod hlavu svoje tornistry. Noví chlapi nesmelí, Juro pohotove. Hluchý, nerozumie, nevraví a plachý uhýba sa každému, sťahujúc sa do klbečka, ako slimáčik.

Doniesli kávy, ale jesť niet čo, zapaľujú fajky, cigarety. Tak i Juro. Namiesil na dlani so slinami tabaku, nabil fajku, pripiekol a kúril, kúril, až v očiach rezalo, srkajúc vedľa seba s jednej i s druhej strany riedke sliny. Druhí pľuli pred seba, konča nôh.

— Ty sviňa, akože si do toho ľahneš?! — okríkol ho frajter, a Jura poučili, že tam bude ležať.

Pozrel, kde to on má ležať, a i rukou i podošvou poroztieral sliny, chytro pichnúc fajku do vrecka. Boh vie, čo si myslel o kamarátstve týchto ľudí, a so strachom hľadel na jednu hviezdičku frajtra, pomysliac, že je iste na to, aby sprostákov, ako je i on, zavracal. Veď to zkusoval, odkedy je vojakom.

Len by jemu rovní boli mu ozaj rovní, družní, na pomoci…

Chlapi, ktorí boli v službe, piekli, či len opekali v piecke zemiaky, ktorých bolo dosť na poli, len ich bolo ťažko zpod zamrznutej zeme driapať a hneď ti fŕkaly poza uši guľky… Rusi, iste sýti — a sýty vraj hladnému neverí — mysleli si, že chlapi čert vie čo v poli stroja, a ono — zemiaky driapali, ako driev bôb, fazuľu, kukuricu a všetko, čož do brucha jest, sbierali…

Juro trhol hlavou, vyňal fajočku, opatrne vybil ju na dlaň, sosypal popol, ďubol skriveným ukazovákom do fajočky a konečne pošiel si položiť uhlík. Hľadeli naň, pristavil sa tedy i on a, vidiac v pahrabe ohorené zemiaky, vzal, omakal jeden a bol by ho rád celý zhltnúť, ale iba ho prevrátil a nechal tam, povediac:

— I ja by jeden-dva… A keby bolo, ako doma — štipka bryndze a za skleničku… nedopovedal.

— Choďte si nadriapať! — neprajne zreval, čí bol zemiak, a vychytil ho od uhlia a kobŕľal v rukách, umäkušil i rozpučil.

— Ale daj mu jeden…

— Daj svoj!

Neprajnosť, závisť nie od srdca, ale od žalúdka, z hladu, ako medzi hladnými psy…

Juro kročil, sadol a fajčil.

Ľahli už temer všetci, i „pekári“ driemať začínali, hoci boli v službe.

Juro pozrel, ako ktorý leží, počal sa ukladať i on. Zívol víchrom, vzdychol: „Ach, Bože náš!“ prežehnal sa hlasne a počal odriekať „Otčenáš…“ a potom, Boh vie, azda ním samým naskladané úryvky vzdychov o nebezpečenstve a nešťastí. Ktorí driemali, ba i spali, zodvihli hlavy, že čo to, kto to? Jurovi bolo to iste šeptané, ostatným hlasné predmodlievanie. Ale jaké! Jaká prenikavá, úprimná modlitba. V úzkostiach smrti modlil si sa v duchu neraz, srdce zamieralo, studený pot stekal čelom, ale taký dojem z modlitby mal som ešte iba raz v živote: keď sa strýc, ktorý pri pamäti umieral, modlil za naším kostolníkom modlitbu za umierajúcich… Juro, ako by razom pochopil, kde je, v akom nebezpečí života, modlil sa a my načúvali… ako by sme sa nikdy nikto neboli modlili.

— Nate zemiačik, — nahol sa mu nad ucho mladý neprajník, ktorý pred chvíľou vravel: „Daj zo svojich,“ a podával dva ako päste.

— Pán Boh zaplať! — pokrútil Juro hlavou, že nechce.

— No, nate, keď vám dávam…

— Už som sa prežehnal, nebudem, — a Juro nevzal.

— Ako chcete, — zahanbený, ticho sebe doložil vojak. — Bude mne viac.

Ale nikoho nezvala poznámka k smiechu.

V takej nálade sme pospali, krome tých, ktorí boli v službe: štyria do pol noci, štyria od pol. Títo spali oblečení, tamtí v plnej výzbroji, sediac u dotlievajúcej pahraby, zvonili hlavami na dobrú noc…

Ráno robota: zákopy, bojnice čistiť, upravovať, rýpať, kopať, opletať, a ani čert nepomyslí, aká je vojenská robota, i keď je naoko ticho. Robia sa prípravy, aby ticho nebolo.

Dostalo sa už aj novým chlapom. A od toho dňa začali slúžiť, ako druhí: popri troch starých vždy jeden nový.

Juro bol robotník na mieste. Kopal, hlušil, ani najatý, celý deň. Iní sa shovárali, odťahovali, za zemiakmi, jedlom, cigaretami chodili, postávali, ohrievať sa šli. Juro si zapálil do fajočky a vše len popľul dlane. Shovárať sa nemal s kým. Ktože mu bude do ucha revať?…

A i pre inšie ľahko mu bolo vydržať, kam ho postavili. Hvizdu guliek nepočul vôbec. Len keď sa vše sprášilo vedľa neho a na to mu prstom a posunkami ukázali, že: „To pú, guľa… zabije ťa…“ opatrne púšťal sa do roboty, ako by sa bál, že tú, ktorá už padla, vykope a tá ho zabije. Kanóny niekedy trocha počul, ako by vraj „pes štekol“, a hľadel riedkymi jasnými očami po nebi, kde sa roztrhne šrapnel. Keď prvý raz videl stĺp čiernej zeme, vyhodený granátom, a cítil, že sa i pod ním otriaslo, prežehnal sa: „Už som vás odchoval, moje siroty…“ a krčil sa, uhýbal, bežal, ako videl druhých.

Pred guľkami s povrchu zeme vše ho museli však smykať, skrývať do zákopy, diery, jamy… Potom už odbehol, ako by tam, kde stál, niečo zlého bol spravil.

— Vás aj zabijú, a nebudete vedieť, — dohovárali mu všetci a poučovali ho, že to nemusí práve tak všetko vyplniť, ako nakladajú…

*

Kaprál s frajtrom vyučili nových chlapov a i Jura probovali, ako má pristaviť každého, i oficiera, i známeho i cudzieho, ako heslo pýtať a odpovedať, a za chybu sľubovali smrť…

Postavili ho na stráž pred zákopy a potom poriadkom i k drôtom.

Keď v tú hodinu nikto nešiel, bolo dobre; keď sa kto trafil, bol krik. Juro sa stúlil, vyvalil oči, ako sova, zasvietily sa mu bielky, zuby, a len skočiť, či streliť… od strachu, že ho obesia, ak bez poriadku prepustí, a „poriadok“ akože on mohol znať…? Vše musel pribehnúť kaprál alebo frajter ratovať dozorčích, i žmýkalo nejednému v črevách, akého to blázna postavili na stráž, ešte kohosi srazí…

Oficier sa smial a Jura chválil, ale Juro chápal, že je chvála neúprimná, a bol by plakal sám nad sebou, že si z neho páni dobrý deň robia.

Raz sa však stalo, že na vyššieho dozerajúceho oficiera Juro, aby ho pristaviť, „zaštrkal“ puškou, a ten sa musel vrátiť a Jura obísť.

O chvíľu bolo telefonovania, akého to chlapa majú pri štvrtej kompánii?

— Hluchého.

— Tak ho nestavajte, kade chodí dozor, — znel príkaz z kancelárie bataliona.

Jura prestali stavať k drôtom, pred zákopy, ale ho postavili za zákopy, a tam ho už tak ani pre „heslo“ netrápili. Naučil sa ho — dobre, nezapamätal si ho — čert po ňom.

Pravda, to už nebola služba, ako druhých. Iba postávanie a mrznutie dlhé hodiny, celé noci. Tam mal Juro pokoj a, nevyspatý, naučil sa stojačky driemať, ako hoviadko. Ale stalo sa, že ho vyhrešil, koho prepustil, a Juro potom už zase, keď koho zočil, kričal: „Stoj! Kto si?“ a zakričal tak neraz i kamarátom, ktorí vyšli naľahko… na vodu, na zemiaky, do doliny na kuchyňu sa ponáhľali. Strhol pušku, oprel do brucha a kričal.

— Ty hlucháň sprostý!… Ešte mi ju vpáli, — i smiali, i zlostili sa kamaráti, a bol vše krik, dovolávanie sa pomoci, alebo mrzni a obchádzaj priekopou.

Ešte mu uľavili v službe: nebrali ho na poľnú stráž, ale nechávali ho dozerať na novú spoločnú zemlianku, aby niečo nezmizlo.

— A dačo prichystajte! — nakladali mu kamaráti.

Juro sa domyslel. Zabil klincom zemlianku, navláčil dreva, nadriapal zamiakov, a keď chlapi doniesli z dediny kotlík, zemiakov nielen napiekol bez vody pod starým hrncom, ale i nabielil a v kotlíku navaril.

Konec ukázky