Stig Sæterbakken

Cez noc

Ukážka z elektronickej knihy

Stig Sæterbakken

Cez noc

Gjennom natten

Prvé vydanie

www.premedia.sk

Vydavateľstvo Premedia, Bratislava, 2014

Jazyková redakcia Martin Grbjar

Grafická úprava textu Izabela Koska

Obálka Martin Mistrík (www.zelenaluka.sk)

Fotografie na strane 187 Vilma Babicová

Copyright © Stig Sæterbakken, 2011

Copyright © CAppelen Damm as, 2011

Slovak edition © Premedia, 2014

Translation © Miroslav Zumrík, 2014

ISBN 978-80-8159-146-4

This translation has been published with the financial support of NORLA

Vydanie tejto publikácie v rámci edície PRO LIBRIS finančne podporila spoločnosť SLOVNAFT a Stredoeurópska nadácia. Grantový program PRO LIBRIS – Cesta pre knihu sa realizuje v spolupráci s Ministerstvom kultúry Slovenskej republiky.

1

KURVA KUREVSKÁ

Smútok má toľko podôb. Je ako svetlo, ktoré niekto zažína a zháša. Človek je smutný a je to neznesiteľné, vzápätí smútok zmizne – práve preto, lebo je neznesiteľný, lebo nemôže trvať bez prestávky. Tak sa strieda plnosť a prázdnota. Tisíckrát za deň som zabudol, že Ole-Jakob je mŕtvy. Tisíckrát za deň som si na to spomenul. Ani jedno pomyslenie sa nedalo zniesť. Zabudnúť naňho bolo to najhoršie, čo som mohol urobiť. Rovnako spomínať si naňho. Chlad, ktorý prichádza a odchádza. Nikdy teplo. Iba chlad a neprítomnosť chladu. Akoby som stál chrbtom k moru a členky mi zalievala ľadová voda. Vlna sa stiahla. A prišla ďalšia.

Medzitým zapadlo slnko a nadišla noc, ktorá trvá dodnes.

Prvé dni po pohrebe som nedokázal robiť takmer nič, iba som pozeral televízor. Asi som dúfal, že ak sa budem nehybne sústrediť na dianie na obrazovke, bolesť postupne zmizne a ja sa opäť včlením do skutočnosti, kde bolesť neexistuje. Raz som takto pozeral Ružového pantera. Keď inšpektor Clouseau v podaní Petra Sellersa počas výsluchu u bohatej anglickej rodiny siahol na staré brnenie a premenil celú miestnosť na obraz katastrofy, aby napokon celý kriminálny prípad zrekapituloval v štýle Hercula Poirota, odrazu som sa nemohol ubrániť smiechu. Ja, ktorý som si bol istý, že sa už nikdy nezasmejem! Smial som sa, ako keby som mal v sebe zviera, ktoré sa pokúšalo prehrýzť von. Nakoniec som musel televízor vypnúť. Explodoval by som.

– Skurvená telka! – začul som raz večer, keď som počas prestávky medzi televíznymi seriálmi fajčil pred domom. Po dvore prešiel ako duch tieň mojej ženy Evy. O chvíľu sa ozval rachot z garáže. Nevšímal som si to. Keď som sa vrátil do obývačky, z obrazovky televízora trčalo porisko sekery. Rozbité sklo pripomínalo vláčnu čiernu hmotu. Eva stála uprostred izby a ťažko dýchala. Našťastie – alebo nanešťastie – bola v obývačke aj dcéra Stine. Rukami si objímala kolená a plakala. Ako ju len upokojiť? Zovrel som dcéru v náručí a myslel som na to, ako som Eve celé tie roky vyčítal, koľko času strávi pred televízorom, ako mi to liezlo na nervy. Považoval som to za prejav Evinej bezradnosti, za zabíjanie času, ktoré obhajovala tým, že si potrebuje oddýchnuť, je to vraj nevyhnutné, aby nabrala silu do ďalšej práce. Akoby jej práca bola jedinou skutočnosťou a ostatné dni slúžili iba na to, aby sa k práci mohla vrátiť, akoby sa musela vzdať skutočného ja, kým bola doma so mnou, s nami, a skutočné ja si šetrila na pracovné dni, akoby už nebolo potrebné namáhať sa, so mnou bola hotová, s ostatnými nie: to všetko sa vo mne dvíhalo, keď som Evu videl, ako sa rozvaľuje na pohovke a tvár jej zalieva žiara obrazovky.

Bez televízora som mal namiesto CSI Miami a Dextera a starých klasík na kanáli TCM čas na dlhé prechádzky. Najradšej som objavoval nové miesta, nové chodníčky, po ktorých zrejme nikto nešiel už roky, zarástli konármi, ktoré ma švihali po bunde. Občas som potme za korunami stromov zazrel svetlo, maličké svetlá v diaľke. Napríklad sa priamo pred mnou rozsvietila smerovka nejakého auta a vzápätí žlté, zelené svetlá semaforu.

Keď som sa vrátil z prechádzky, zakaždým som chvíľu načúval v chodbe, kým som vošiel do izby. Chcel som sa uistiť, či vnútri niekto neplače.

Toľkým veciam som nerozumel. Všetko bolo brutálne: ako ľudia v obchode tlačili nákupné vozíky, ako sa prehrabovali v mraziacom boxe, ako sa hlasno rozprávali v oddelení zeleniny, ako keby sa nič nestalo. Rušná premávka, trúbenie na každého, kto sa pomalšie rozbiehal na zelenú. Veľké skupiny školákov, ktorí sa šli rozskočiť od šťastia. Všadeprítomný hluk, autá, hlasy, hudba. Len aby prehlušili priepasť ticha, ktorá by sa otvorila, ak by na chvíľu zastali. Rozprávajúci ľudia. Žiaden z nich však nerozprával o Ole-Jakobovi. Posratí debili! Ako je to možné? O čom sa mohli rozprávať, keď je mŕtvy?

Svet sa nám vysmieval. Vysmieval sa Stine, ktorá mala byť ešte mnoho rokov uprostred tej rozjarenej vravy, mala sa zúčastňovať na veľkej hre, z ktorej ju teraz vylúčili, hoci ju začala hrať len nedávno. Vedel som však, že sa do hry nakoniec vráti. Že všetko pravdepodobne dobre dopadne, že čas jej pomôže. „Čas jej pomôže“ – aj to bol výsmech. Predstava, že všetko bude zase v poriadku. Že to Stine zvládne. Že sa už onedlho bude zvŕtať v tanci, smiať sa, blázniť a žartovať, ponorená do večného tárania rovesníkov, toho nevyhnutného úseku na ceste k dospelosti. K tomuto všetkému sa bude vracať plná sily, je to len otázka času. Všetku ťažobu zo seba strasie, nie úplne, ale dosť na to, aby mohla ďalej žiť medzi svojimi, dosť na to, aby sa s nimi opäť zvŕtala v tanci.

Prvé dni mlčala. Čo mala povedať? Zakaždým, keď sme sa z nej ja alebo Eva pokúšali niečo dostať, stuhla, prípadne sa rozplakala, a tak sme sa nakoniec viac obávali našich pokusov, než toho, čo by nám mohla povedať. Napokon prelomila mlčanie. Nadávkami. „KURVA KUREVSKÁ!“ To bolo prvé, čo povedala. Akoby som počul Evu, mali na nerozoznanie podobné hlasy. Práve som zatvoril dvere za zriadencom pohrebného ústavu, ktorý s nami dohodol posledné detaily, keď som ju z kuchyne začul. „KURVA KUREVSKÁ!“ Poskočil som od radosti. Prvá známka života! Mysleli sme si, že sme ju už stratili! Vošiel som k žene a dcére do kuchyne. Stine sa postavila a už sa to z nej rinulo, akoby zvracala, jedna nadávka hrubšia než druhá. Eva sa jej pokúsila dotknúť, Stine však jej ruku odrazila. Pri pohľade na tie dve som si uvedomil, aké sú si podobné. Stine bola o čosi krajšia, akoby zdedila Evinu tvár a vylepšila ju. Spomenul som si, že keď bola Stine menšia, často potichu sedela a počúvala brata, ktorý rozprával o všetkom možnom, pozerala naňho s obdivom, prenechávala mu hovorenie, púšťala ho pred sebou do sveta, aby jej o ňom mohol rozprávať.

Neustále som sa pokúšal myslieť na niečo iné, ale nedokázal som to, nemohol som sa sústrediť, myšlienky som okamžite trhal ako nepodarené kresby.

Eva začala plakať až po niekoľkých týždňoch. Keď som sa raz vrátil z mojich skurvených prechádzok, začul som z obývačky vysávač. Evu som našiel schúlenú na dlážke, vzlykala, asi už vyplakala všetko, čo mohla, a napriek tomu musela plakať ďalej. Zdvihol som ju, hoci bola ťažká ako chlap. Hadicu vysávača držala tak silno, že som jej stisk musel uvoľňovať prst po prste. Stiahol som Evu na pohovku a položil som si jej hlavu do lona. Na dlážke po nej ostali veľké mokré škvrny. Prešiel som jej po vlasoch a čičíkal som ju. – No tak, no tak, – prihováral som sa jej ako dieťaťu. – To zvládneme. Zvládneme to.

Bolo to prvý raz, čo som ju takto chlácholil. Pocítil som prázdnotu tých viet, prázdnotu toho, k čomu som sa odhodlal, keď som sa k rodine vrátil po svojom romániku, prázdnotu vo všetkom, čo bolo, je a bude. Vedel som, že nech jej poviem a sľúbim čokoľvek, skôr či neskôr sa to ukáže ako prázdne sľuby nezodpovedajúce skutočnosti, ktorá nás vzápätí zasa zničí. Eva sa nehýbala. Cítil som, že jej telo stuhlo. Vysávač vytrvalo hučal do stien. Čo budeme robiť, keď sa to všetko skončí? Keď sa vyrovnáme so smútkom, keď – ak – sa z toho dostaneme? Čo si potom, preboha, počneme?

Myslel som si, že tam Eva poupratovala. Ja som k nemu vojsť nedokázal. Neviem prečo. Zo strachu, že bude vo všetkom, čo mu patrilo? Nevýslovne ma to ťažilo, zdalo mi, že kým neurobím toto, neurobím nič iné. Počkal som, kým budem doma sám. Aj tak som však stál pred dverami dlho. Vtedy som si uvedomil, ako dávno som uňho v izbe nebol. Nebol som tam, odkedy som odišiel z domu, odkedy som ich opustil kvôli Mone. Najprv som zaklopal.

Eva tu neupratala. Všetko bolo tak, ako to nechal, hŕby šiat na dlážke, slúchadlá, uteráky, cédečka, časopisy, prázdne plechovky od energetických nápojov, káble, dezodorant, sprej, aj hracia konzola, ako útes uprostred rozbúreného neporiadku. Otvorená skriňa, vytiahnutý kôš na spodnú bielizeň, na okne úhľadný zástup ručne maľovaných kostier v uniformách, na čiernych plastových podstavcoch. Jediné, čo pripomína poriadok, napadlo mi. Kábel hracej konzoly sa pri zásuvke natrhol. Keď som ho chcel vytiahnuť, medené drôtiky zaiskrili. Vydesilo ma to ako malého chlapca a kábel som nechal tak.

Sadol som si na posteľ, na vlhkú, špinavú perinu. Zdvihol som hlavu. Obrázky a plagáty zo stropu zmizli, ostal len roztrasený atramentový nápis: NECHCEM SA RÁNO PREBUDIŤ. Na tienidle lampy som si všimol nálepku, vrchná polovica sa pre teplo skrútila do rúrky. Pod perinou som našiel obal od čokolády a špinavú, pruhovanú bielo-modrú ponožku, ostalo na nej pár stebiel trávy. Koľkokrát som deti napomínal, aby nebehali iba v ponožkách! Povedal som vám to už tisíckrát... Obaja mi to veľmi radi vyhadzovali na oči. Keď som si k ponožke privoňal, zo zápachu sa mi zakrútila hlava, ale neodtiahol som sa, ponožku som si pritláčal na tvár a dýchal som cez ňu. Mal som pocit, že ma sťahuje akýsi prúd, ktorému som sa podriadil. Bol to úžasný pocit.

Raz som sa autobusom previezol až na konečnú za mesto. V autobuse som si zdriemol, a keď som sa prebudil, netušil som, kde som. Cestou som sa čelom opieral o chvejúce sa okno a pokúšal som sa sústrediť na okolitú krajinu, budovy, autá. Vymýšľal som si ich príbehy. Autobus odbočil a prešiel okolo sivého auta s nákladom štrku. Zazrel som hŕbu zeminy porastenú burinou. Biely sveter sušiaci sa na plachte rovnakej farby pripomínal starú tvár s unavenými očami a krivými ústami. Videl som ploty a skleníky, jeden ošarpanejší než druhý, zrejme ich postavili so zámerom, aby sa rozpadli. Keď sme sa priblížili k sídlisku, všetko sa pozviechalo, narovnalo, aj sama príroda, možno sa mi ľudia, zvieratá, rastliny odtiaľto až do mesta chceli ukázať v lepšom svetle.

Predo mňa si sadol mladý pár. Dievča sa hlavou oprelo o plece chlapca, ten sa k dievčaťu občas sklonil. Uvedomil som si, že im obom hrozne závidím. Vyžarovali svätý pokoj a bezstarostnosť, svet ešte nemal dosť síl, aby otriasol ich šťastím a zamilovanosťou. Pred týmito dvoma, pomyslel som si, musí svet mlčať. Nič ich nemôže vyrušiť. Sú v rovnováhe. Láska a túžba rozdelené rovnakou mierou, ešte sa nepýtajú, kto z nich miluje a túži viac. Keď som vystupoval, otočil som sa k nim a povedal som: – Zapamätajte si tento okamih!

Chlapec sa vydesene strhol. Zazrel som ich ešte v okne odchádzajúceho autobusu, obaja na mňa zízali, asi si mysleli, že som sa o čosi pokúsil, hoci netušili, čo to malo byť.

Ten istý deň, myslím, že už bol večer, mi Boris povedal o istom tajomnom dome na Slovensku. Ak sa človek obráti na správnu osobu a zaplatí dosť peňazí – určite závratnú sumu – dostane kľúč a obálku s adresou, dátumom a presným časom. Dotyčný, ktorý sa vtedy bude v dome nachádzať, sa môže postaviť tvárou v tvár svojmu najväčšiemu strachu. Niektorým ľuďom podľa Borisa po návšteve domu odľahlo, zbavili sa úzkosti a všetkého, čo ich ťažilo, boli nadšení, veselí. Videli to najhoršie, čo si možno predstaviť, a teraz ich už nič nemohlo ohroziť. Iní, pokračoval, sa vrátili so znetvorenými tvárami, nespoznávali ich ani najbližší príbuzní. Jednému človeku úplne zošedivela pokožka, nos sa mu vykrútil do strany a odvtedy už nikomu nepovedal ani slovo, zatvoril sa vo svojej izbe a o niekoľko týždňov zomrel. Ďalší zamieril priamo z domu k železničnej trati a hodil sa pod nákladný vlak, ktorý mu odtrhol hlavu. Ľudia, ktorí z domu vyšli po piatich minútach, boli neochvejne presvedčení, že tam strávili niekoľko rokov. Iní zasa tvrdili, že ešte dlho po návšteve domu nič necítili, až kým si odrazu neuvedomili, aké strašné myšlienky ich v dome mátali. Niektorí radili, že tam človek nesmie zaspať, že dom sa tak dá premôcť. Pre toho, kto v dome zaspal, nebolo cesty späť.

Najprv som to považoval za Borisov výmysel, zrejme ma zúfalo chcel nejako rozptýliť. Určite si myslel, že obvyklé utešovanie neprijmem. Zakaždým horúčkovito rozmýšľal, čo by povedal, aby ma aspoň na pár minút odlákal od mojich myšlienok. Videl som, ako si vrúcne želá, aby som na zlomok sekundy nemyslel na nič, čo súvisí s Ole-Jakobom.

Bol neúnavný, ústa sa mu nezastavili, plasticky opisoval všetky detaily. Kontaktná osoba sa vraj volá Zagreb, možno ho nájsť v bratislavskom bare Neusohl, niekde za Redutou. Boris si objednal Corgoň a povedal barmanovi, že chceme vidieť „miesto, kde sa nádej mení na sračky“. Znelo to ako zápletka nejakého jeho románu, Boris Snopko bol spisovateľ. Za nič iné ako zápletku som to ani nepovažoval.

Po zvyšok večera mi rozprával, čo by ho pravdepodobne stretlo, ak by sa sám odvážil do „domu hrôzy“. Za normálnych okolností by sme sa navzájom hecovali. Teraz sa ma na nič nepýtal. Možno sa aj chcel, moju odpoveď však zrejme poznal, a tak len rozprával.

Bol som mu za to vďačný. Nie vtedy, ale s odstupom času. Za všetky jeho historky. Nepočúval som ho, bol som neprístupný, ako tvrdil, aj tak som ho však nechal rozprávať, časť zo mňa si to možno odkladala na neskôr. Vtedy ma však rozčuľoval, musel som sa premáhať, aby som ho nesotil do dverí. Ako si to predstavuje, len tak sa vyrútiť a brať mi smútok! Akoby ma rušil počas nejakej omše. Jeho správanie bolo urážkou, povzbudivé slová rúhaním. Maličká časť môjho ja však Borisovo úsilie uznávala a cenila si, že to dokázal, bola mu vďačná za všetok čas, kým mu muselo byť jasné, že jeho rozprávanie ku mne neprenikne, tá časť mu bola vďačná, že ma prenechával mojej neprístupnosti a zároveň robil všetko možné, aby ma z nej zachránil, že ma nechával aj nenechával na pokoji.

Musel mať vtedy pocit, že navštevuje kamaráta vo väzení.

V jednej Borisovej knihe preloženej do nórčiny som si približne na strane tridsať urobil oslie uši. Kniha bola o preľudnenej spoločnosti, v ktorej sa uzákonilo, že všetci občania v príslušnom veku majú právo beztrestne niekoho zabiť. Keď Boris začal písať po nórsky, márne hľadal ochotného vydavateľa. Nepodarilo sa mu ani preložiť iné svoje knihy. Keď nakoniec nevidel iné východisko a sám si preložil jeden z nórskych rukopisov do slovenčiny, netrúfalo si na to zasa jeho staré vydavateľstvo. Nevedel som, či neskôr ešte niečo napísal, v každom prípade to vyzeralo, že odvtedy sústredil všetku fantáziu na vymýšľanie vysvetlení, prečo ho vydavateľstvá odmietali. Okrem toho sa s veľkou vervou navážal do všetkého, čo vyšlo, či už to súviselo s jeho knihami, alebo nie. Ak mal náladu, rád ostatných obviňoval, že mu ukradli myšlienky, nech zneli akokoľvek čudne. Tá predstava ho priam posadla. Pretože sa nikomu nepáčilo, čo písal, on nemal rád nikoho, kto písal, a to tak vytrvalo a intenzívne, že mu údajne neostalo síl na napísanie knihy, ktorá, ak by vznikla – čo bol nevyslovený predpoklad jeho neúprosných súdov –, by prekonala všetky ostatné.

Keď bol Ole-Jakob malý, rozprával som mu rozprávku, ktorú som si priebežne vymýšľal, každý večer jednu kapitolu. Zapisoval som si ju, pretože Ole-Jakob stále dobiedzal, a rozprávku som nakoniec poslal svojmu vydavateľstvu. Zapáčila sa im, zrejme si mysleli, že nikoho neurazí. Keď ju trochu upravili, vydali ju pod názvom Princ Nevedko. Knihu som venoval človeku, ktorý ma do nej prinútil a ktorý, ako som si predstavoval, ju raz bude čítať vlastným deťom, hrdo im ukazovať venovanie v úvode. Je to príbeh o princovi Emmanuelovi z krajiny Anijarken. Emmanuel nevie, že je princ, pretože jeho otec, ovdovelý kráľ Sander, sa ho zbavil, ešte kým bol Emmanuel maličký, aby princ vyrastal ako obyčajný chlapec v obyčajnej rodine, chodil do obyčajnej školy, mal obyčajných kamarátov, skrátka, aby sa voči nemu nesprávali ako v rukavičkách, až kým nebude pripravený, aby sa dozvedel o svojom slávnom pôvode. – Bože, aký hlúpy kráľ! – zvolal Ole-Jakob, ktorý si zúfal pri pomyslení, o čo všetko princ príde. Ukáže sa však, že mama v opatrovateľskej rodine, Bellamira, je bosorka, ktorá nemôže mať deti. Bellamira si princa obľúbi a chce si ho nechať, a preto uvrhne na kráľa kliatbu. Kráľ na syna zabudne, otec a syn o sebe celé roky nevedia. Keď sa kráľov vzdialený príbuzný, tiež kráľ, ktorého krajina sa zmieta v občianskej vojne, kráľa Sandera opýta, či by sa ujal jeho dcéry, princeznej Caroline, kým sa vojna neskončí, osamelý Sander súhlasí a vychováva Carolinu ako vlastnú dcéru. Obyvatelia krajiny Anijarken vedia, že Caroline nie je kráľova skutočná dcéra, ale správajú sa k nej ako k právoplatnej dedičke trónu. Veľkej pozornosti sa teší aj princeznino zvieratko, žabiak Fredrik. Hovorí sa, že je to začarovaný princ, ktorého musí princezná v deň, keď dospeje, pobozkať, aby sa zaňho mohla vydať. Iným slovami, klzká potvorka na zlatej vôdzke a s diamantovým náhrdelníkom, hopkajúca za roztomilou princeznou Caroline, je ich budúcim kráľom.

Emmanuelova macocha Bellamira má sestru-dvojičku, Mirabellu, ktorá je tiež bosorka, ale dobrá. Ona jediná vie o sestriných zlých úmysloch. Mirabella má totiž sklenenú guľu, v ktorej vidí myšlienky všetkých ľudí. Sestru však zastaviť nestihne, pretože Bellamira začaruje aj ju a uväzní ju vo vlastnom dome. Mirabella sa preto rozhodne, že k sebe Emmanuela priláka a odhalí mu pravdu. Začne hrať na magickej harfe, čo sú v skutočnosti jej vlasy. Siahajú jej až na zem a naťahuje ich tak, že nahne hlavu a vlasy si pristúpi. Čary účinkujú, Emmanuel sa prebudí a ide za nádhernou hudbou až do bosorkinho domu, ktorý zvonku vyzerá obyčajne, zvnútra sú však strecha aj steny zo sladkého drievka. Mirabella zároveň začaruje dom opatrovateľov, aby v ňom zastal čas, až kým sa kliatba nezruší. Prezradí Emmanuelovi, kým v skutočnosti je, a v sklenenej guli mu ukáže zámok, kráľa a všetkých ostatných, čo tam bývajú. Pri pohľade na pekné dievča, ktoré chodí po komnatách s žabou na vôdzke, sa princ hneď zamiluje, čo však svojej pomocníčke múdro zatají.

Kráľovskú rodinu však čaká ešte mnoho nástrah. Na zámku totiž býva aj kráľov radca, zelený pudlík menom Madagaskar – v skutočnosti ružové prasa, Ole-Jakobovi sa však prasce hnusili –, ktorého istý čarodejník z Madagaskaru začaroval tak, že pudlík dokázal chodiť po dvoch a hovoriť. Radca po mnohých rokoch v kráľovskej službe zatúžil po moci a odvtedy spriada plány, ako zvrhnúť kráľa a nastoliť v Anijarken diktatúru. Prevrat chce uskutočniť pomocou tajnej zbrane, štyroch superhrdinov. Dokáže ich pričarovať z magického balíčka kariet. Balíček ukradol čarodejníkovi, ktorý ho premenil.

Princ Nevedko to teda nemá ľahké: najprv sa musí dostať na dobre strážený zámok, nájsť otca a presvedčiť ho, že ich spája pokrvné puto, potom odhaliť radcove temné plány a zabrániť mu v nich. Na nebezpečnú cestu potrebuje verného druha. Mirabella by ho veľmi rada sprevádzala, musí sa však uspokojiť s tým, aby všetko riadila zo svojho domáceho väzenia s vôňou sladkého drievka. – Odkiaľ má Mirabella jedlo, ak nemôže vyjsť von? – Čo myslíš? – Na východnom rohu mestského parku, pod koreňom starého duba, býva hrbatý škriatok Rozprávok. Nie je veľmi odvážny, no vždy, keď sa vyľaká, mu na chrbte vyrastú krídla. Rozprávok je Mirabellin najlepší priateľ. Medzitým sa dozvedel o nebezpečenstvách, ktoré kráľovstvu hrozia. Prvá kapitola sa končí, keď Emmanuel dostane od Mirabelly radu, ako nájde škriatka Rozprávka. Bosorka potom princa vyprevadí na cestu slovami: – Strach človeku dáva krídla. Tá skutočná námaha sa však začína, až keď človek opäť pristane na zemi!

Emmanuel vyhľadá Rozprávka v tajnej jaskyni pod dubom. Dohovoria sa na bojovom pláne a vydajú sa k zámku, vyzbrojení rôznymi pomôckami, napríklad takzvaným želacím lístkom. Ak niekto lístok drží a niekto iný zavolá meno hocakého miesta na svete, človek s lístkom sa tam prenesie a nikdy viac sa nevráti. Princova a škriatkova cesta sa ešte viac skomplikuje, Madagaskar totiž kráľa predbehne a vyšle proti Emmanuelovi a Rozprávkovi rytierov, s ktorými sa spolčil: Kárového dolníka ozbrojeného oštepom, zvodnú Srdcovú dámu, Trefového kráľa s halapartňou i Pikové eso, machra s bičom. – Super! – Bitky sú ukrutné a Rozprávok, hoci vydesený, neraz zachráni Emmanuela. Nakoniec schytí princa za golier a odletí s ním do bezpečia. O svojom pláne stihnú povedať iba princezne Caroline, nanešťastie však všetkých troch zajmú rytieri Magického balíčka kariet a uvrhnú ich do žalára v zámockom podzemí. Tam ich stráži Kárový dolník, ktorý má kľúče od ciel zavesené na opasku. Za mrežami sú vlastne štyria – Caroline, samozrejme, nechcela opustiť budúceho manžela. Ukáže sa, že ich zachránou je práve žabiak Fredrik. Po dlhom a neúprosnom vyjednávaní sa Emmanuelovi a Rozprávkovi podarí prehovoriť princeznú, aby nečakala, kým sa zaľúbi, a rýchlo žabiaka pobozkala. Keď sa uistia, že Kárový dolník tvrdo spí, zodvihnú Fredrika pomedzi mreže a Caroline ho pobozká: – Fuj! – Žabiak sa odrazu zmení na mládenca s okružím, zlatou korunou a dlhými blond kučerami. Princ Fredrik si očividne nepamätal, čo sa stalo, kým bol žabiakom, najradšej by ostatných ponechal ich osudu a sám čo najrýchlejšie unikol zo zapáchajúcej pivnice. – Bože, to je hlupák! – Tí traja mu však všetko vysvetlia. Fredrik sa s nevôľou podujme nenápadne uchmatnúť kľúč z opasku hrozného dozorcu a odomknúť cely. Potom, na Emmanuelovu veľkú spokojnosť, Fredrik vezme nohy na plecia a stratí sa z rozprávky ako blesk.