Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Jennifer Haigh

Autor: © Jennifer Haigh

Z anglického originálu The Condition preložila Zuzana Šajbanová

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Obálka: © Adriána Švárna

Fotografia na obálke: © Pernille Tofte

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-057-3

ISBN MOBI: 978-80-8197-058-0

Vydanie slovenského prekladu diela podporila spoločnosť Eli Lilly Slovakia, s.r.o., Panenská 6, 811 03 Bratislava.

www.turnerovsyndrom.sk

1976
Kapitánsky dom

Leto prichádza do Massachusetts neskoro. Sivá jar je studená a objavuje sa pozvoľne: na skorej jarnej výsadbe leží vlhký sneh a optimistickí záhradkári, ktorí sa ešte nepoučili, dostanú studenú lekciu. Komíny dymia až do Dňa obetí vojny, ktorý pripadá na posledný májový pondelok. Oblaky sa potom naraz zodvihnú a zablatenú zem začne spaľovať žiariace slnko.

Na Cape Cod panuje odveký rytmus, ktorý sa nemení. Na pláže sa najskôr valia ľadové vlny. Potom studené. Neskôr vlažné. Záliv sa v priebehu dní pomaly otepľuje. Deti s modrými perami sa odhodlajú surfovať.

Dom otvorili tretí júnový týždeň leta, počas ktorého národ oslavoval dvojsté výročie Deklarácie nezávislosti a Paulette tridsiate piate narodeniny. Z Concordu prišla autom na vlakovú stanicu v Bostone, kde na ňu čakala sestra, ktorej potom s radosťou prenechala volant. Martine jazdila v premávke lepšie. Bola lepšia v škole aj na tenisovom kurte. Dva roky za sebou bola na špičke rebríčka hráčok – jednotlivcov – vo Wellesley. Teraz bola tridsaťosemročná Martine dievča, ktoré si buduje kariéru. V tých časoch to bola stále rarita, prinajmenšom v ich rodine. Robila pre reklamnú agentúru na Madison Avenue, ale Paulette netušila čo presne. Jej sestra žila sama v New York City, čo bola predstava, ktorá jej naháňala hrôzu. No Martine bola vždy nebojácna.

Kombík bol zaplnený Paulettinými deťmi a ich vecami. Štrnásťročný Billy a dvanásťročná Gwen sedeli na zadných sedadlách, medzi nimi boli na hŕbe poukladané plážové osušky. Deväťročný Scotty, nadšený z výletu do Cape, až sa to takmer nedalo vydržať, bol vyhostený dozadu.

„Bože, pozri sa na to,“ povedala Martine a podradila, pričom si zacláňala oči pred slnkom. Premávka sa začala vliecť plazivým tempom. Veľké americké motory hlučne postávali a nehybný vzduch sa zapĺňal výfukovými plynmi. „Je to každý rok horšie. Priveľa posratých áut.“

Zo zadných sedadiel sa ozval chichot, ktorý patril asi Gwen. Paulette sa zamračila. Nemala rada, keď niekto nadával, najmä keď to boli ženy a obzvlášť pred deťmi.

„A ako dopadli narodeniny?“ opýtala sa Martine. „Nemôžem uveriť, že la petite Paulette má už tridsaťpäť rokov. Mali ste nejaký špeciálny program?“

Tón jej hlasu bol bezstarostný, nebola si pravdepodobne vedomá, že ide o citlivú záležitosť. Nikdy predtým sa na narodeniny necítila taká vyvedená z miery. To číslo sa zdalo byť akýmsi spôsobom význačné. Bola vydatá pätnásť rokov, ale iba teraz sa začala cítiť ako matróna.

„Frank ma zobral do mesta na dobrú večeru.“ Nespomenula, že tiež rezervoval izbu v Ritzi. Toto domýšľavé gesto ju nahnevalo. Podobne ako ostatné Frankove darčeky, bol to darček viac preňho ako pre ňu.

„Poctí nás tento rok svojou prítomnosťou?“

Paulette ignorovala žartovný tón jej hlasu. „Možno príde budúci týždeň, ak sa mu podarí. Ak nie, tak určite štvrtého júla.“

„Vyučuje toto leto?“

„Nie,“ povedala Paulette opatrne. „Je v labáku.“ Vždy sa cítila nepríjemne, keď mala diskutovať o Frankovej práci s Martine, ktorá odmietala pochopiť, že nebol iba učiteľ, ale aj vedec. (Molekulárna vývojová biológia, odpovedala Paulette, keď sa jej niekto opýtal, čo skúmal. Tým dotyčného väčšinou odradila od ďalších otázok.) Frankovo laboratórium fungovalo po celý rok, sedem dní v týždni. Minulé leto bol taký zaneprázdnený prípravou grantového návrhu, že na Cape neprišiel vôbec. Martine to zobrala osobne, hoci sa nezdalo, že by si nejako zvlášť užívala jeho spoločnosť. Je vysokoškolský učiteľ, povedala podráždene. V lete má voľno. Nie je to pointa celého? Z toho, ako vyslovila vysokoškolský učiteľ, bolo jasné, čo si o nich myslí. Martine videla vo Frankovi rovnaké nedostatky ako Paulette: jeho posadnutosť prácou, samoľúbe potešenie, ktoré nachádzal vo vlastnom intelekte. Jednoducho mu ich nemohla prepáčiť, ako mu ich vždy prepáčila Paulette a ženy vo všeobecnosti. Frank bol roky presvedčený, že Martine ho nenávidí, čo bolo tvrdenie, ktoré Paulette odmietala. Neblázni. Má ťa veľmi rada. (Prečo povedala takú lož? Pretože Martine bola rodina a mala mať Franka rada. Paulette mala vtedy striktné predstavy o tom, aké by mali veci byť.)

V Trure bol vzduch chladnejší. Premávka sa konečne zmenšila. Martine odbočila z diaľnice smerom na No Name Road, úzku aleju, ktorá bola vydláždená iba prednedávnom. Ich otec ich ešte ako malé deti naučil recitovať slávne verše z Thoreaua: Cape Cod je obnažená ohnutá ruka Massachusetts. Rameno má v Buzzard´s Bay; lakeť v Cape Mallebarre; zápästie v Trure a piesočnú päsť v Provincetowne.

Pri spomienke na otca pocítila Paulette bodavú nehu. Everett Drew pracoval ako patentový úradník a myšlienky považoval za najvzácnejší majetok. V jeho predstavách bol Thoreau majetok Nového Anglicka, Concordu, Massachusetts, dokonca azda osobitne majetok Drewovcov.

„Cíti sa ocko už lepšie?“ opýtala sa Paulette. „Jeho chrbát mi robí starosti.“ Martine sa práve vrátila z Floridy, kam ich rodičia odišli tráviť dôchodok, a Ev sa teraz zotavoval z operácie. Paulette ich navštevovala, keď to bolo možné, ale to nenahradilo nedeľné obedy v rodičovskom dome, nežný rytmus rodinného života, ktorý bol teraz raz a navždy prerušený.

„Chýbaš mu,“ povedala Martine „No vystačí si aj so mnou.“

Paulette zažmurkala. Často ju nepríjemne prekvapilo, aká sarkastická vie byť jej sestra, ako Martine dokáže uprostred príjemnej konverzácie utrúsiť poznámku, ktorá ju úplne zamrazí: ironický kompliment, červené jablko so žiletkou uprostred. Keď boli deti, často sa zakrádala za Paulette a ťahala ju bezdôvodne za vlasy. To, že Martine bola uštipačná, nebolo dôsledkom jej dospelého života, ktorý žila sama vo veľkom meste. Taká bola vždy.

Z No Name Road odbočili na vyjazdenú cestu. Ulička bola uprostred júna hrboľatá, dve hlboké stopy po pneumatikách zarástli trávou. Koncom leta budú už úplne zošliapané. Kapitánsky dom sa nachádzal rovno na konci uličky. Tri nepravidelné poschodia boli pokryté šindľom. Široká veranda obkolesovala dom z troch strán.

Ako každé leto Paulette vyskočila z auta prvá, zabudnúc na chvíľu na deti na zadných sedadlách. Scotty sa začal vzadu nespokojne mrviť. Na kratučký okamih bola opäť malým dievčatkom. Porozhliadla sa, aby zistila, či všetko bolo na rovnakom mieste, ako zanechali minulý rok. Každý člen rodiny mal vlastnú verziu tohto rituálu. Jej brat Roy sa najskôr rozbehol do prístrešku na člny, Martine na piesočnatú pláž.

Bola to však samotná chata, ktorá vábila Paulette. Dôverne známe schody a chodby, nezvyčajné kúty, šatníky a vstavané skrine, kde sa skrývala ako dieťa – najdrobnejšia z drewovských sesterníc, malý Houdini v hrách na schovávačku. Kapitánsky dom, ktorý rodina pomenovala na počesť Clarenca Hubbarda Drewa, Paulettinho praprastarého otca, námorníka a lovca veľrýb. Clarence si najal uznávaného architekta, vzdialeného bratranca Ralpha Walda Emersona. Šindle na dome plynuli v uhladenej línii. Dom bol stavaný skôr pre pohodlie než budenie majestátneho dojmu. Dom so širokými dokorán otvorenými dverami a oknami. Počas letných nocí pretínal prvé poschodie vánok, chladivý prúd vzduchu s vôňou oceánu.

Paulette ostala na moment stáť a zadívala sa na fasádu, jedinú architektonickú ozdobu na dome: tri okná v tvare diamantu umiestnené hneď nad prednými dverami. Okná boli rozmiestnené stupňovito a dvíhali sa po diagonále ako schody. Tento fakt sa ako dieťaťu zdal Paulette veľmi dôležitý. Ona bola najnižšie okno, Roy najvyššie. Stredné okno predstavovala Martine.

Všimla si auto zaparkované na piesočnatej príjazdovej ceste, ktorá sa kľukatila za domom. Bratova rodina bola už tu.

„Videla si to?“ spýtala sa Martine, ktorá prichádzala za ňou. „Anne má nový mercedes.“

Paulette by si to sama nikdy nevšimla. Tieto veci nechávala úplne na manžela zaťaženého na saabi a volvá.

Martine sa posmešne zasmiala. „Roy to vo svete niekam dopracoval.“

„Martine, buď ticho.“ Paulette nemohla dovoliť sestre, aby pokazila túto chvíľu, povznášajúce prvé minúty leta, radostný návrat.

Vybalili veci z auta: hnedé papierové vrecká z obchodu s potravinami v Orleanse, pozdĺžne puzdro, v ktorom bol Gwenin teleskop. Na streche boli pripevnené kufre a Billyho skorý narodeninový darček – nový bicykel s desiatimi prevodmi. Martine stála na špičkách, aby ich odviazala.

„Ja to urobím,“ povedal Billy a prstami, ktoré boli hrubé už ako mužské, s ľahkosťou rozviazal laná. Plachtil už od batoľaťa a bol odborník na komplikované uzly. Nemal ani štrnásť a už prevyšoval matku. Bol nádherné dieťa a bude z neho určite pekný muž. Toto leto však pripadalo Paulette ťažké pozerať sa naňho. Jeho nová dospelosť bola všade: široké plecia, hrubnúci hlas, svetlé broskyňové chĺpky nad hornou perou. Normálne, prirodzené, nevyhnutné zmeny, ale aj tak sa im obom zdali akosi šokujúce a zahanbujúce.

Naložení potravinami prešli po štrkovej cestičke a drgnutím otvorili dvere. Privítala ich známa vôňa, ktorú Paulettina pamäť označila názvom leto. Bola to vôňa jej vlastného detstva, zložitá a neredukovateľná, ale dokázala rozoznať niekoľko komponentov: morský vzduch, Murphyho olejové mydlo, cédrové skrine, ktoré boli zatvorené po celú dlhú zimu, staré drevo namočené vo vlastnej živici, čakajúce na návrat rodiny.

Paulette zložila potraviny do nevyvetranej kuchyne, pričom premýšľala, prečo jej švagrinej nenapadlo otvoriť okná. Billy vyniesol tašky hore škrípajúcimi schodmi. Dom mal deväť spální a niektoré boli také malé, že spať v nich bez pocitu klaustrofóbie mohlo iba dieťa. Izby na treťom poschodí, v ktorých počas leta bývalo dusno, sa používali iba zriedka. To isté platilo pre malý výklenok vedľa kuchyne, ktorý býval ubytovaním pre kuchára. Odkedy sa Paulette vydala, spávala v slnečnej prednej izbe – Fanninej izbe – podľa podomácky vyrobenej tabuľky, ktorá visela na dverách. Fanny Porterová bola kamarátka Paulettinej starej mamy, s ktorou sa poznala ešte zo školy. Umrela už pred vyše tridsiatimi rokmi, ale vďaka dávnominulej sesternici od Drewovcov, ktorá počas upršaných dní vyrobila túto menovku na príkaz niektorej z vychovávateliek, sa izba už navždy nazývala Fannina.

Všetci spali každý rok na rovnakých miestach. Roy a Anne zabrali Kapitánsku ubikáciu v zadnej časti domu, najväčšiu izbu s najlepším výhľadom. Ak príde Frank, bude kvôli tomu frflať, ale Paulette to neprekážalo. Niekto musel spať v Kapitánskej ubikácii, sedieť na otcovom mieste za jedálenským stolom. Že to bol Roy, najstarší syn, jej pripadalo správne. Taký bol prirodzený chod vecí. Tiež bolo správne, že Gwen sa delila o ubytovanie s dvomi Royovými dcérami a spali na verande, kde ako dievčatá trávievali noci aj Martine, Paulette a ich sesternice. Veranda bola z troch strán chránená sieťkami, vánok prichádzajúci od oceána sa dostal dovnútra aj počas najhorúcejších nocí. Cez chodbu sa nachádzala Orgovánová izba nazvaná podľa tapety s vetvičkovým vzorom a Martinina najobľúbenejšia Hvízdajúca izba. Keď začal fúkať vietor od západu, staré okná v nej pískali ako čajová kanvica. Billy a Scotty obsadili drevom obloženú izbu na prízemí – nocľaháreň –, v ktorej spával ako dieťa Roy a ostatní bratranci. Paulette si nesmierne cenila túto stálosť, letný rituál, ktorý sa nemenil, ilúziu trvácnosti.

V to popoludnie zbalili piknikový kôš a nahrnuli sa do auta. Ich vlastný kúsok pobrežia – v rodine ho volali Babkina pláž – bol prirodzenou voľbou, keď boli deti ešte malé. Teraz už však chlapci objavili bodysurfing a oveľa príťažlivejšie boli pre nich nepokojné vody v National Seashore. Na tomto krátkom úseku sa volantu ujala Paulette s istotou, akú v Bostone nikdy nepocítila. Rada šoférovala po dôverne známych, jemne sa stáčajúcich cestách v zálive. Dokázala by po nich ísť aj poslepiačky. Scotty si po hádke s bratom vydobyl miesto spolujazdca. („Billy, zlatko, nechaj ho tam sedieť,“ žiadala ho.) Jej najmladšie dieťa bolo po dopoludní presedenom v aute ako čert. V tomto stave ho Paulette považovala za nekontrolovateľného, dokonca jej až naháňal strach. Jej jedinou nádejou bolo vypustiť ho von, kde mohol behať a vrieskať celé popoludnie.

Usadila sa na deku v tieni slnečníka. V lone mala otvorenú knihu My Ántonia. Billymu priniesla Boha múch – každý deň si bez reptania prečíta jednu kapitolu. Pre Gwen zase Malé ženy. U nej sa to však bez hundrania nezaobíde. Paulette bola pevne presvedčená o správnosti letného čítania, a keďže ako dievča milovala Alcottovej knihy, nevedela pochopiť, prečo Gwen nie. Jedným z najväčších zážitkov Paulettinho dvadsaťročného života bola návšteva Orchard House. „Vyrastala tam Louisa, presne tu v Concorde,“ povedala dcére. To však nebolo dostatočným lákadlom. Po týždni prehovárania Gwen stále knihu ani neotvorila.

Paulette sa posunula trochu bližšie k slnečníku. Jeho poloha bola predmetom nekončiacej sa diskusie. Jej švagriná Anne, natretá od hlavy až po päty detským olejom, chcela tak veľa slnka, ako to len bolo možné. Paulette, naopak, vyžadovala úplný tieň. Varovaním jej bola návšteva rodičov, ktorí trávili životy pri bazéne a ich telá zvráskaveli aj na miestach, na ktorých by vrásky nikdy nečakala.

Martine sa nezapájala do diskusie, iba sa na nich obidvoch smiala. „Na vás je teda pohľad,“ povedala. Paulette mala na hlave veľký slamený klobúk a na plavkách oblečený pásikavý plážový úbor, ktorého široké nohavice sa trepotali ako zástavy. Anne mala na sebe biele bikiny, ktoré by sa hodili viac tínedžerke. Bikiny tvorili trojuholníky látky. Z dvoch obrátených trojuholníkov bol spodný diel, dva menšie trojuholníky boli spojené šnúrkou do vrchného dielu.

Paulette poznala Anne väčšinu svojho života. Roy sa s ňou zoznámil v poslednom ročníku na Harvarde, keď mala Paulette štrnásť rokov a do Anne sa tiež zaľúbila. Boli si blízke ako sestry – určite bližšie ako Paulette a Martine. Paulette zbožňovala svoju sestru, ale nedokázala sa jej zdôveriť. Martine brala veci s ľahkosťou. Nemala trpezlivosť s niekým, kto taký nebol.

Anne si zapálila cigaretu. Po narodení druhej dcéry začala fajčiť, aby získala predchádzajúcu figúru. Charlotte mala teraz už dvanásť rokov a Anne, aj keď jej už takmer trčali kosti, fajčila ďalej.

Sledovali, ako sa Martine pripojila k chlapcom na surfe. V oceáne bola odvážna. Paulette chytala nervozita už vtedy, keď ju len videla. Martine pohojdávala peknou hlavou a čakala na svoju chvíľu. Nebojácne sa ponorila do vĺn.

„Už si môžeš dať pohov,“ povedala s chichotom Anne. „Teta z pobrežnej hliadky je už v službe.“

„To je ten problém. Veď tie deti zabije.“ Paulette sa trochu premiestnila, aby sa vyhla cigaretovému dymu. „Kedy príde Roy?“

„V piatok ráno. Umiera túžbou dať čln na vodu.“ Anne sa obrátila na brucho a rozviazala si vrchný diel bikín. „Môžeš mi natrieť chrbát?“

Paulette zobrala detský olej, ktorý jej podávala Anne, a odliala si z neho na ruky. Annina pokožka bola horúca a papierová, suchá na dotyk.

„Neviem, či sa Frankovi podarí tento rok prísť,“ povedala Paulette. Neviem, či chcem, aby prišiel, takmer dodala. Doma spolunažívali viac-menej celkom pokojne, ale Frank trávil tak veľa času v laboratóriu, že sa takmer nevideli. V Cape budú nútení byť spolu veľa času. O čom sa budeme celé dni rozprávať? rozmýšľala. Čo, dopekla, budeme robiť?

Vedela, čo Frank bude chcieť robiť. Jeho sexuálny apetít ju ohromoval. Keby o to žiadal menej často, cítila by sa zle, že ho odmieta. Ak by to však záležalo na Frankovi, milovali by sa každú noc. Po pätnástich rokoch manželstva sa to zdalo byť prehnané. Paulette niekedy premýšľala, či to robia aj iné páry tak často, ale nemala sa na to koho opýtať. Anne sa nevyhýbala osobným otázkam, ale bola to Royova žena. Niektoré veci Paulette skutočne netúžila vedieť.

Manželský sex, dôverne známy reťazec slov, nežných dotykov a pocitov, možno premiešaných, ale vždy s rovnakým koncom. Opakovaním sa jej to zunovalo. Každú noc, keď sa Frank za ňou načiahol, pocítila horúci záblesk podráždenia, ktorý následne pochovala. Snažila sa prinútiť, aby ho vítala, aby zabudla na každú bolesť a sklamanie, aby bola otvorená všetkému, čím bol aj čím nebol. Táto snaha ju vyčerpávala.

Po rokoch si na tieto manželské noci spomínala s nehou: na odvážneho mladého muža, ktorým bol Frank, a na jej mladé ja, na dotknuté a tvrdohlavé dievča. O milovaní mala určitú predstavu, ktorú nabrala z Hollywoodu alebo bohvieskade, že túžba muža musí byť špecificky spojená s ňou, jej spúšťačom mal byť jej jedinečný výraz alebo hlas alebo, čo je ešte lepšie, nejaká nedefinovateľná črta jej ducha, a že zo všetkých žien na svete bola iba ona tá, ktorá ho dokázala vzrušiť. A v tom bol problém. Frankova trvalá a nevyčerpateľná vášeň mala s ňou iba málo spoločného. Z práce prišiel domov celý nedočkavý, hoci sa hodiny nevideli ani nerozprávali. „Myslel som na to celý deň,“ niekedy zašepkal, keď do nej vnikal.

To.

Jediné slovo malo moc úplne ju zmraziť. Nie „myslel som na teba“, ale „myslel som na to“.

Neskôr sa jej zdalo smiešne, ako veľmi ju to vedelo rozčúliť. Ako mnohé zvady, ktoré mali s Frankom, aj táto sa jej v spätnom pohľade zdala absurdná. Raz, ešte na začiatku, sa to snažila vysvetliť Anne. Frank miluje sex. Keby si ma nezobral, mal by sex s niekým iným.

„No a?“ odvetila Anne.

Pre mňa je to iné, tvrdila Paulette. Milujem Franka. Keby som ho nestretla, nikdy by som s nikým nespávala.

Samozrejme, nebola to pravda, ale chcela, aby to tak bolo. Jej predstavy boli nemenné, nemožne idealistické. Frank bol jediný muž, ktorého mohla milovať. Neskôr sa to zdalo ako detinský rozmar, ale vtedy sa žilo inak. Paulette aj Tricia Boone, jej najbližšia kamarátka z Wellesley, rozmýšľali alebo predstierali, že premýšľajú takto.

Frank, naopak, takéto ilúzie nemal. Vedela, že sa obzerá po iných ženách. Priťahovali ho kypré ženy s veľkými prsiami, úplný opak jej postavy. Keď sa vybrali spolu von do filharmónie alebo do divadla, Paulette premeriavala dav a hľadala ženy, ktoré by mohli Franka upútavať. Takmer vždy mala pravdu. Frank na ne vrhal obdivné pohľady priamo pred jej očami. Zničil jej narodeninovú oslavu nehanebným flirtovaním s čašníčkou. V tú noc, keď prišli domov – zamietla hotelový apartmán –, bol prekvapený, keď mu nedovolila dotknúť sa jej. Čo sa deje? opýtal sa úprimne prekvapený. Nebolo nám dobre? Mohla mu povedať (no neurobila to), že sa cítila neviditeľná. Nechcela s ním vôbec hovoriť. Nepriala si ani to, aby bol pri nej.

Dvanásť hodín denne, šesť dní v týždni trávili čas osve. Koľko mladých atraktívnych študentiek stihol vo svojich predstavách za ten čas vyzliecť? Keď v slabej chvíli priznala svoje obavy, Frank sa iba zasmial. Zlatko, robím v MIT, tam nenájdeš pekné dievčatá.

To nebola odpoveď, v akú dúfala.

V poslednom čase jej strach narástol. Katedra zamestnala novú sekretárku. Keď Paulette teraz zavolala Frankovi do práce, v telefóne sa ozval mladý ženský hlas. Paulette urobila prieskum. Betsy Baird bola atraktívna blondína. Bola to jej prítomnosť, ktorá naštartovala Frankovo libido?

Myslel som na to celý deň.

„Dievčatá sú tu,“ povedala Anne. Gwen a jej sesternice Mimi a Charlote prišli v druhom aute. Mimi, ktorá mala na jar šestnásť rokov a bola už pyšnou držiteľkou vodičského preukazu, trvala na tom, že bude šoférovať.

Tri dievčatá vyrazili na pláž s osuškami zakrývajúcimi chrbát. Mimi bola na čele – vysoká a pojašená, s otcovými tmavými očami a aristokratickým nosom. Charlotte, blonďavá a pehavá, pripomínala svoju matku. Gwen, ktorá trojicu uzatvárala, prepletala malými nôžkami. Bola rovnako stará ako Charlotte, ale nižšia od nej o hlavu. Vedľa svojej sesternice vyzerala drobná ako bábika.

Paulette sa na ne zadívala. „Charlotte tento rok vyrástla,“ poznamenala.

„To veru hej.“ Anne sa otočila na chrbát. „Urobilo to zázraky s jej tenisovými zručnosťami. Myslím, že sa podá na tetu Martine.“

Dievčatá si rozložili osušky vysoko na dunách, ďaleko od svojich matiek. Vánok prinášal ich smiech, keď sa vyzliekali do plaviek. Mimi mala oblečené trojuholníkové bikiny podobné ako jej matka, ale efekt bol odlišný. Zadný trojuholník ledva zakrýval okrúhly zadok. Jej vysoké pevné prsia vykúkali z bokov vrchného dielu.

„Moja dcéra,“ zasmiala sa Anna, akoby čítala Paulettine myšlienky. „Roy dostane infarkt, keď uvidí tie bikiny. Keby bolo po jeho, nikdy by ju nepustil von z domu.“

Paulette v úžase sledovala svoju neter. Mimi bola prvé bábätko, ktoré držala. Vtedy na vysokej škole ju zasiahli pocity, ktoré nevedela pomenovať. Na Mimi milovala všetko – jej bábätkovskú vôňu a husté, okrúhlučké telíčko. Keď ju držala, Paulette pocítila zovretie v bruchu, bolesť medzi nohami. Ten pocit bol takmer sexuálny a šokoval ju svojou intenzitou. Ja chcem tiež také. Chcem dieťa.

Svoju neter po celých šestnásť rokov zbožňovala. Teraz sa zdráhala na ňu pozrieť. Mimi, ktorá mala všetko pred sebou – lásku, objavy, každý dar a možnosť. Mimino šťastie ležalo v budúcnosti, Paulettino v minulosti. Bola zaskočená vlastnou závisťou. Milujem to dieťa, pripomínala si.

Aké sebecké, nepatričné a márne je túžiť po minulosti.

Anne si zapálila ďalšiu cigaretu. „Je to hrozné. Mám krásnu dcéru a moje telo každou minútou ovísa. Cítim sa ako stará zošúverená babizňa.“

(O niekoľko rokov neskôr bude Paulette nad tou spomienkou žasnúť, aké staré sa cítili, keď mali tridsaťpäť rokov, na konci a opotrebované. Boli sme stále mladé a krásne, uvedomila si neskôr, keď už bolo neskoro.)

„Aj ja,“ pritakala. „Nie som pripravená. Nechcem, aby Gwen vyrástla, nikdy.

Anne sa zachichotala. „Ešte by som si nerobila starosti. Vyzerá, že má pred sebou dlhú cestu.“

Sledovali, ako sa Gwen vrhla na surf. Mala oblečené červené jednodielne plavky s vkusným volánom okolo bokov. Jej hrudník bol úplne plochý a brucho okrúhle, ako mávajú malé dievčatká.

Anne sa zamračila. „Má dvanásť rokov, však? Rovnako ako Charlotte?“

„V skutočnosti je staršia. V septembri bude mať trinásť.“

Anne ostala dlhšie ticho.

„Zvláštne, ako tieto veci fungujú,“ povedala nakoniec.

V ten večer grilovali hamburgery na verande. Paulette potlačila vlnu paniky, keď Martine ukazovala Billymu, ako má zapáliť drevené uhlie. „Upokoj sa, dobre?“ povedala Martine „Už je veľký chlapec. Bude v poriadku.“

„Máš, samozrejme, pravdu. Frank mi vždy vraví, aby som nebola taká kvočka.“

Paulette to vyslovila s ľahkosťou, ktorá skrývala jej rozčúlenie. Ako len mala rada, keď ju expertka Martine poúčala o výchove detí, hoci ona sama žiadne nemala.

Na piknikový stôl rozprestrela obrus so šachovnicovým vzorom. Tieto dlhé večery bez mužov boli jej najobľúbenejšou časťou leta. Deti sa spoločne zabávali a ona si mohla dať pohár vína s Anne a Martine. Ak by tu bol Frank s Royom, kraľovali by na terase, rozprávali by sa jeden cez druhého, vyslovovali by svoje názory na nič mimoriadne dôležité a ženy by sa museli stiahnuť do prepchatej kuchyne. Okolo večere by bolo viac práce, než by bolo nutné, jednoducho len preto, aby mali čo robiť.

Tento rok zabrala kuchyňu Mimi. Miešala šalát a vylupovala kukuričné šúľky. Keď ju sledovala, tentoraz už oblečenú, ako podáva taniere Billymu, Paulette si spomenula na trojuholníkové bikiny a hanebný nápor žiarlivosti, ktorý pocítila. Tento pocit sa už úplne rozplynul. Mimi, akoby to zacítila, sa na ňu hanblivo usmiala. Naplnilo ju to nežnosťou.

„Tvoja dcéra je skvelá pomocníčka,“ povedala Anne.

„Billy má na ňu dobrý vplyv. Ver mi, doma nikdy nepomáha.“

V tej chvíli Paulette zohriata vínom pocítila hrdosť na to, aké deti vychovali. Billy odíde na jeseň do Pearse, o niekoľko rokov si domov privedie priateľku, pekné dievča, ako je Mimi. Zamiluje sa. Dívala sa naňho a zasiahla ju krása toho všetkého. Keď sa zamilovala do Franka, bola to tá najúžasnejšia vec, akú kedy zažila. Pripadalo jej smutné, že také niečo zakúsila iba raz, keď mala devätnásť rokov a nikdy viac. Jej deti jej však dávajú druhú šancu znovu prežiť tieto najlepšie roky. Druhú, tretiu a štvrtú šancu.

„Je to také vzrušujúce,“ povedala Anne s pohnutím, ktoré jej takmer bránilo rozprávať. „Deti dospievajú. Je to úžasné obdobie.“ Letá sa mnoho rokov miešali jedno s druhým. Každé bolo pritom podobné ako to posledné. Lenže teraz každé leto prinesie dačo nové. Mimi a potom aj Billy začnú chodiť na vysokú školu, zosobášia sa, budú mať vlastné deti. Samozrejme, depresívna realita starnutia bola skľučujúca. (Anne: Cítim sa ako stará zošúverená babizňa.) Paulette však odmietala cítiť to rovnako ako Anne. V rodine bola tá pekná a túto výsadu si užívala po celý život. Teraz tento titul s gráciou postúpi ďalej. Sledovala Mimi, ktorá upratovala stôl a bola pyšná na svoju veľkorysosť.

Správne, zlatko, pomyslela si, teraz si na rade ty.

V dome sa prenikavo rozliehalo rušivé zvonenie telefónu. Okolitý svet sa zdal byť úplne nepodstatný. Všetci, ktorých potrebovala, boli od nej vzdialení iba na dosah ruky.

„Paulette!“ zakričala Martine cez otvorené okno. „Volá Frank.“

„Oci!“ vykríkol Scott. „Chcem hovoriť s ockom.“

„O chvíľku,“ povedala Paulette a vstala. „Najprv sa s ním porozpráva mama.“

Náhlila sa do kuchyne. Jediný telefón v dome, ťažký vytáčací, ktorý vážil ako bowlingová guľa, ležal na pulte. „Frank?“ vyprázdnila pohár s vínom „Je všetko v poriadku?“

„Ahoj.“ Znel uponáhľane a rozrušene. „Počúvaj, mám iba minútu, ale chcem ti povedať, že asi prídem na víkend.“ Začula klepot písacieho stroja. Frank robil vždy dve veci naraz.

Si tam sám? chcela sa opýtať.

„Čo píšeš?“ spýtala sa namiesto toho.

Mimi prišla do kuchyne s náručou plnou riadov. „Prepáč,“ zašepkala a rýchlo položila šalátovú misku do drezu.

„Ďalšie revízie tej štúdie. Mrzí ma to. Musím to publikovať.“

Mimi sa nahla, aby vyhodila zvyšky z tanierov do odpadkov. Krátke džínsové šortky sa jej vyhrnuli a odhalili spodnú krivku zadku. Paulette na moment zazrela dievča, ako by ho videl Frank. Zacítila, ako jej zovrelo hrdlo.

„Si ešte tam?“ opýtal sa Frank. „Pokúsim sa dôjsť v piatok. Nebude to ľahké, ale myslím, že sa mi to podarí.“

Nie. Paulette opäť pocítila vlnu nevoľnosti, ktorá ju zasiahla, keď pozorovala Mimi na pláži. Nepríjemnú a leptavú, ostrú ako sklo. Jej rodina, leto v Cape, jej láska voči tomu milovanému dievčaťu boli pre ňu vzácne a krehké veci. Príliš jemné, aby sa dostali do Frankových nedbanlivých rúk.

„Drahý, viem, že máš toho veľa. Nemusíš prísť, ak je to problém. Nemala som na teba tlačiť.“

„To je v poriadku,“ stíšil hlas. „Nedokážem spať sám.“

Počula ďalšie ťukanie do stroja a cinknutie, keď prišiel na koniec riadka.

Nekonečný deň. Svetlá plocha strediska National Seashore s pieskom jemným ako cukor, hrubými steblami morskej trávy vlniacimi sa vo vetre. Dni boli ako vystrihnuté podľa šablóny. Ráno sa pripravili sendviče a zabalil sa košík. Zo šnúry sa pozbierali vlhké plavky. Paulette bude na tieto letá spomínať po celý zvyšok života. Bude túžiť po tom, aby sa vrátila tichá bohatosť týchto dní, keď sa život jej rodiny roztváral ako kvet a dozrieval tak, ako to malo byť.

Jedno ráno, keď už bolo auto naložené, zbadala, že jedno dieťa chýba. „Gwen!“ zakričala. „Kde je Gwen?“

„Vonku vzadu,“ odpovedal Scotty.

Paulette ju našla na verande ležať schúlenú na pohovke ešte v pyžame. Nevidela ju od raňajok. Pri troch dospelých a piatich deťoch v dome sa Gwen v tom zmätku stratila.

„Gwen! Obleč sa, ideme na pláž.“

„Nikam nejdem.“ Tvár mala červenú a pery zovreté. Paulette už tento výraz na Gweninej tvári videla po hádkach s bratmi, keď ju nespravodlivo vyhrešila. Znamenal, že budú problémy.

„Gwen, neblázni. Všetci už čakajú. Aj Mimi a Charlotte.“

„Nechcem nikde ísť.“

„Čo sa deje?“ Ruku položila na dcérino čelo, aby položartom skontrolovala, či nemá teplotu. Gwen zbožňovala pláž. Na konci dňa, hoci sa celá triasla a bola spálená od slnka, sa dožadovala, aby ostali ešte aspoň pol hodiny navyše. Paulette sa často musela uchýliť k vydieraniu – jahodovej zmrzline a nákupom v obchodnom centre v meste –, aby ju odtiaľ dostala.

Gwen odsotila maminu ruku. „Neznášam pláž. Už to nie je zábava.“

Paulette sa zamračila. Gwen mala slnečnú povahu: bola extrovertnejšia ako Billy, ktorý bol náchylný na náladové mlčanie, menej nezbedná ako Scotty. Vždy bola bezproblémová.

„Neznášam Charlotte,“ vehementne odsekla. „Nechce ísť ani do vody.“

„Veď môžeš plávať s bratmi. A tetou Martine.“

„Neznášam moje plavky,“ povedala s trasúcou sa bradou.

Paulette sa posadila vedľa nej. „Čo sa stalo? Ešte pred týždňom sa ti páčili.“ Plavky kupovali spolu, spravili si pekný deň, išli na obed a nákupy v obchodnom centre Filene´s. Gwen si vybrala plavky, ktoré ju očarili malým volánom.

„Nenávidím ten sprostý volán,“ tvrdila teraz. „ Vyzerám ako veľké bábätko.“

„Zlatko.“ Paulette starostlivo vyberala slová. Vedela, že tento rozhovor raz príde, len netušila, že to bude tak skoro. „Hneváš sa, lebo Charlotte vyzerá zrazu inak?“

Gwen neodpovedala.

„Je pre teba zvláštne,“ povedala jemne, „vidieť, ako Charlotte vyrástla.“

„Lenže ja som staršia. Ona má narodeniny až v decembri.“ Gwenina tvár očervenela. „To nie je fér.“

„Viem, máš pravdu.“ Paulette odhrnula Gwen vlasy z čela. „Keď som mala tvoj vek, bola som najmenšie dievča v triede. Prišla som na jeseň do školy a všetci moji priatelia vyzerali ako úplne iní ľudia. Boli vyšší, ich postavy sa zmenili. A ja som ostala úplne rovnaká.“