Ukážka z elektronickej knihy

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Obrázky z amerického života

Daniel Šustek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ján Janovic, Simona Veselková, Daniel Winter, Erik Bartoš, Alžbeta Malovcová, Martina Kališová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0053-7

Pôvodná publikácia

Daniel Šustek. Potulky svetom. Osveta. Martin 1957. 245 s. Ing. Štefan Veselý napísal úvod. Dr. František Oktavec, šéfredaktor. Jozef Kunik, technický redaktor. Gustáv Longauer, jazykový redaktor.

Bibliografické poznámky

Obrázky z amerického života

„V prvých časoch svojho pobytu v Chicagu Šustek nemal v pláne natrvalo sa usadiť v Amerike. Ešte stále ho lákal svet; veď na programe mal ešte piaty svetadiel, ktorý chcel navštíviť — Austráliu! No keď sa mu v pomeroch hospodárskej konjunktúry budúcej kapitalistickej veľmoci začalo dobre vodiť, začal sa spriateľovať s myšlienkou, že zanecháva už tulácky život a usadí sa v Chicagu. Medzi početnou tamojšou českou kolóniou našiel priateľské ovzdušie, ktoré mu nahrádzalo domov. A keď sa potom 14. novembra 1875 oženil s Češkou Barborou Faschinbauerovou, definitívne pochoval plány na ďalšie potulky svetom. Ešte pred svadbou poslal Lichardovi list, ktorý ho uverejnil v Obzore 15. októbra 1875. Šustek v ňom píše:

„Môj brat Ondrej mi poslal zo Slovenskej Ľupče knižočku môjho cestopisu vydanú v Turč. Sv. Martine. Kolovala tu medzi pobratimcami Čechmi, ktorí ju čítali s najväčším podivením, a otvorila mi v týchto kruhoch dvere spoločenského života. Keďže tu nemám bližších rodákov, tak mi je česká spoločnosť najmilšia, kde si predsa len po našsky môžem porozprávať o všelijakých veciach.

So zamýšľanou cestou do piatej časti sveta vyzerá to už akosi pochybne, a to preto, že môj verný priateľ Karol Hermann dal sa po toľkých cestách a trampotách života na polovičný odpočinok — oženil sa. Keď sa kameň obracia, mach na ňom nerastie, hovorí naše porekadlo. I mne samému niekedy príde na um, či je už toho obracania nie dosť, a teda neviem, či i ja neprídem na jeho chodníky. Potom by už, pravda, bol koniec všetkým dlhým cestám.

Obzor dostávam poriadne, takže sa mi doteraz nestratilo ani jedno číslo. Škoda len, že nemám obšírnejšie zprávy o politických záležitostiach našej vlasti. Mám síce české, anglické a nemecké časopisy, ale tie sa Uhorskom zaoberajú veľmi málo.“

Šustek, ako vidieť aj z tohto listu, nikdy sa neprestal zaujímať o udalosti v Uhorsku a so svojou starou domovinou bol stále v styku. Lež nechcel zostať iba pasívnym pozorovateľom, ale chcel pokračovať v ceste, na ktorej vykonal už pozoruhodný kus práce: chcel sa na stránkach slovenských časopisov naďalej deliť o skúsenosti, ktorých v Novom svete mal veru dosť. Preto píše bratovi Andrejovi Šustekovi do Slovenskej Ľupče, že mieni v Obzore uverejňovať „Obrázky z Ameriky“ a že sa už pustil do spisovania obyčají z amerického súkromného i verejného života. A toto svoje predsavzatie aj uskutočnil. Po sedem rokov nachádzali jeho „Obrázky z amerikánskeho života“, ako neskoršie nazval svoje články, miesto na stránkach Lichardovho Obzoru. Uverejňoval ich od roku 1875 do roku 1882 s výnimkou roku 1880.

Daniel Šustek píše však aj do Mudroňových Národných novín; v čísle 43, r. 1877 vyšiel jeho článok o obecnej knižnici v Chicagu a v č. 82 článok o amerických spolkoch; číslo 5 z roku 1878 prinieslo jeho úvahu o amerických vierovyznaniach. Prvé dva články sme zaradili do „Obrázkov z amerického života“.

Tieto Šustekove články umožňujú nám dnes dokonalejšie poznať pomery, do akých v Novom svete prichádzali naši vysťahovalci. Z jeho zpráv vieme si urobiť dosť jasný obraz o Amerike v sedemdesiatych rokoch predošlého storočia, hoci nám často chýba hlbší pohľad do amerického spoločenského a najmä hospodárskeho života. (…)

Na prvý pohľad bolo v Amerike veľa vecí, ktoré Šustek mal príčinu chváliť. Demokracia, široká osobná, národnostná a náboženská sloboda, dobré zárobkové možnosti a lacné uspokojovanie osobných potrieb, to všetko boli veci, s ktorými človek, čo práve prišiel zo Starého sveta, musel byť spokojný. Lež po čase sa ukázala aj druhá strana tejto „ligotavej mince“. Klamstvá, podvody, falošné bankroty, ktorými majitelia fabrík okrádali robotníkov, to všetko sa robilo v mene slobody a demokracie; v krajine, kde ústava zaručovala každému občanovi rovnaké práva, robotníci a drobní zamestnanci museli tvrdo bojovať za svoje najzákladnejšie požiadavky, a bez krvavých obetí sa to neobišlo. Šustek smelo odhaľuje dvojakú morálku súkromného i verejného amerického života. Otvorene vymenúva národné hriechy a všetky ostro kritizuje. Je len škoda, že Šustekove „Obrázky z amerického života“ nie sú dokončené; cítime, že poslednou staťou sa naša kniha nekončí, že nie je vyčerpané všetko, čo chcel ešte Šustek svojim rodákom o Amerike povedať. On to síce povedal, lenže slovenská verejnosť sa to už nedozvedela. Keď 17. novembra 1882 zomrel v Uhorskej Skalici Daniel G. Lichard, prestal na čas vychádzať aj jeho Obzor, ktorý bol po dlhé roky verejnou tribúnou, kde Šustek uverejňoval svoje úvahy; a tak ďalšie „Obrázky“, ktoré bol Šustek ešte predtým poslal Lichardovi, nedostali sa už do tlače. V Národných novinách (č. 1, roč. XVIII, 1887) Šustek o tom píše:

„Dakoľko hárkov hrubý rukopis mojich ,Obrázkov z amerikánskeho života‘ ostal neuverejnený; blahej pamäti náš Lichard bol toto už odumrel a tamkdesi v Skalici sa pravdepodobne moja práca stratila. Škoda veru, že toto zostalo neuverejnené, bolo by to poslúžilo k zábave a poučeniu slovenského obecenstva.“

A my k tomu nemôžeme, bohužiaľ, nič iné dodať, len si so Šustekom vzdychnúť: škoda!

Potom Šustek občas píše do Národných novín, kde ponajviac kritizuje hospodársko-politické pomery v Rakúsko-Uhorsku. V čísle 18 a 19 z roku 1879 reaguje Šustek na deficitný štátny rozpočet Rakúsko-Uhorska, ktorý na začiatku roku predložil minister financií poslaneckej snemovni. V článku „Únia a Uhorsko“ poukazuje na nezdravú hospodársku politiku uhorskej vlády a dáva originálne rady, akým spôsobom by sa dal vyrovnať pasívny štátny rozpočet: po prvé odstrániť honvédstvo, keďže existuje riadna osemstotisícová armáda; po druhé znížiť počet poslancov, ktorých je v porovnaní so Spojenými štátmi neúmerne mnoho, a po tretie urobiť prísnu superrevíziu vyšších, a najvyšších úradníkov „i čo do platu i čo do pôsobnosti“. V ďalšom reaguje Šustek na slová ministerského predsedu Tiszu, ktorý sa bol pred časom vyslovil, že komu sa v Uhorsku nepáči, nech sa vysťahuje. Šustek píše:

„Ostatní štátnici európskych krajín sú toho náhľadu, že čím je viac vzdelanejších a zámožnejších občanov, tým je krajina bohatšia, lebo i ten najchudobnejší obyvateľ je živý kapitál, donášajúci štátu hojné úroky, a preto sa všemožne usilujú, aby u ich spoluobčanov nevznikla ani myšlienka na vysťahovanie; len váš pán Tisza má iné náhľady. Ja síce neviem, či on rozumel aj Ameriku ako miesto na vysťahovanie, ale myslím, že áno, a v tomto prípade dovolím si mu pošepnúť, že zo sto ľudí privandrovaných do Ameriky tridsiati pracujú na úpadku Uhorska.“

Článok Šustek končí slovami:

„Nuž tak, pán Tisza, neposielajte vy ľudí sem, vzdor tomu, že tu máme dosť miesta i pre pol Európy, lebo potom by zaznelo osudné: ,Finis Hungariae!‘ Založte tam radšej v každej stolici jednu, dve, tri hospodárske školy, lebo len tak sa môže roľníckemu ľudu pomôcť na nohy, keď sa ten vzdelá. Nevravte, že nemáte peňazí; máte, len to chcite! Spravte z kasárne hospodársku školu a z vojakov poriadnych hospodárov a remeselníkov. Za tých tristo ablegátov, ktorí by sa ako nepotrební mohli zrušiť, dostanete deväťsto učiteľov hospodárstva a preukážete dobrú službu vlasti a potomstvu. Zakladajte pre remeselníkov priemyselné školy, aby ste za druhými krajinami v priemysle nezaostávali. Nekričte, že niet peňazí! Zrieknite sa len vy, vysokí páni, aspoň polovice svojich vysokých platov.“

Hospodárska kríza, ktorá roku 1873 zachvátila celú Európu, zasiahla neskoršie svojimi zhubnými následkami aj Ameriku. Roku 1876 uverejňuje Šustek v Obzore „Nutné slovo výstrahy do Starého sveta“. Vystríha rodákov, ktorí sa chceli vysťahovať do Ameriky, aby na tento čas upustili od svojho rozhodnutia. Pomery sa v Amerike zo dňa na deň horšili. Platy a mzdy klesli až na polovicu, veľa robotníkov bolo bez práce a pritom zdraželi všetky potravné články. Trpela tým najmä chudoba; robotníci čoraz častejšie štrajkovali a manifestovali, dožadujúc sa nápravy.

To boli Jóbove zvesti pre tých, čo chceli opustiť svoje domovy v Starom svete a dostať sa do Ameriky. Šustekove prvé články uverejňované v Obzore podnecovali rodákov k rozhodnému kroku. Mnohí písali Šustekovi a ten im otcovsky radil. Avšak ani zlé zprávy neboli vo všeobecnosti schopné zastaviť prúd vysťahovalcov. (…)

Daniel Šustek toto všetko živo sledoval. Koncom decembra 1879 posiela Mudroňovi do Národných novín článok, v ktorom sa prihovára budúcim vysťahovalcom. Národnie noviny uverejnili ho v č. 9 a 10, roč. XI, 1880 pod názvom „Slovo o vysťahovaní“. (…)

Šustek mal stále na mysli osud Slovákov, ktorí sa húfom hrnuli do Ameriky, kde však len máloktorí našli lepší život, ako dúfali. Snom Daniela Šusteka bolo založiť na príhodnom mieste slovenskú osadu, kde by tí, čo opustili starú vlasť, mohli začať nový život ako farmári.

Po rokoch poctivej práce mal už Šustek našetrených niekoľkotisíc dolárov a tak si mohol zakúpiť dosť veľký pozemok na založenie vlastnej farmy, okolo ktorej mala potom vzniknúť oná slovenská osada, o ktorej Šustek sníval.

Na jeseň 1877 kúpil si Šustek 80 akrov pôdy v štáte Iowa. Sám nemienil na farme hospodáriť, lebo v Chicagu mal dobré zamestnanie, ktoré nechcel zanechať. Hľadá teda krajana, ktorý by mohol gazdovať na jeho farme. V tomto kroku videl začiatok slovenskej osady, ktorá mu mala aspoň čiastočne nahradiť starú domovinu. Cíti sa osamelý, i keď má už svoju rodinu. V Obzore (č. 10, roč. XVII, 1879) píše:

„Už z dávnejších listov je milým čitateľom známe, ako veľmi som tu bol v prvé roky uprostred rôznych národov sám a sám. Nemal som živej duše na úprimné porozprávanie… Až začiatkom roku 1879 sa mi podarilo nájsť v tomto veľkom meste dvoch slovenských rodákov. Veď už 12 rokov som tu žiadneho krajana nestretol!

… Do roka majú sem prísť ešte traja rodáci. Chcú si kúpiť pozemky v krajine Iowa a založiť tam farmy. I ja mám už v spomenutom kraji kúpené pozemky. Bude to teda malá slovenská kolónia, ak sa dobre vydarí.“

V tom čase mu napísal Henrich Rohlíček, tehliarsky majster z Malaciek, že ako čitateľ Obzoru sa dozvedel o Šustekovi; rád by tiež prišiel do Ameriky, ale nevie, ako by tam začal nový život. Má šesť detí, a peňazí sotva toľko, že vystačia na cestu.

Šustek mu ponúkol, že môže hospodáriť na jeho farme, kým si nekúpi vlastné pozemky. Rohlíček i s rodinou prišiel do Chicaga a Šustekovci ho prijali naozaj rodáckym spôsobom. Avšak Rohlíčkovo hospodárenie na farme neprinášalo čakaný úžitok. Prvý rok značnú časť úrody zničili kobylky a na druhý rok, keď už úroda bola pod strechou, oznámil Rohlíček Šustekovi, že farma vyhorela a oheň zničil aj časť úrody.

Šustek už videl, že založiť slovenskú osadu v Iowe nebude také ľahké. Kraj predsa len nebol taký, ako si predstavoval. Sám napísal o ňom: „Pre Slováka, navyknutého na krásne tatranské hory a háje, kraj, ktorý nemá žiadneho stromovia, i keď je hocijako úrodný, zdá sa zakliatym kaštieľom bez oblokov a svetla. Nemôže sa tu cítiť dobre.“

Ale svojho pôvodného plánu — založiť slovenskú osadu — sa Šustek ešte nevzdal. Myslel si, že v Nebraske nájde pre ňu príhodnejšie podmienky. Požiadal preto rodáka Jozefa Lilgeho, ktorý bol usadený v susedstve Nebrasky, aby „túto krajinu navštívil, menovite jej východné kraje a bedlivo ich poprezeral. Azda tam by mohlo byť príhodné miesto pre zamýšľanú osadu. Budeme teda čakať na jeho odpoveď“, píše Šustek.

Medzitým Daniel Šustek dal vytlačiť niekoľkostránkovú brožúrku, ktorú poslal na Slovensko. Informoval v nej svojich rodákov o možnostiach usadiť sa na pozemkoch v niektorom zo západných štátov, čím by mohla vzniknúť väčšia slovenská osada. Aký ohlas našla táto Šustekova akcia, nevedno; podľa všetkého nie taký, ako si predstavoval.

Potom sa Šustek na dlhší čas odmlčal. Hoci Obzor už od roku 1875 každým rokom prinášal Šustekove „Obrázky z amerického života“, roku 1880, ako sme sa už zmienili, meno Daniela Šusteka sa v tomto časopise nezjavilo. Príčinu tohto svojho mlčania vysvetľuje Šustek neskoršie (Obzor č. 12, roč. XIX, 1881) v úvodných slovách k článku o svojej farme takto:

„Asi dva roky pominuli, čo som nenapísal drahým rodákom v Obzore. Boli však príčiny na dočasné mlčanie. Navštívil ma aj ťažký žiaľ; stratil som svojho jediného synčeka. Avšak najhlavnejšou príčinou môjho mlčania boli smutné pomery mojich rodákov pod Tatrami, ktorí hnaní neslýchanou biedou začali sa húfne sťahovať do Ameriky. Považoval som teda za najmúdrejšie zastaviť na čas svoje zprávy, aby som svojimi obrázkami o Novom svete azda nevábil slovenských ľudí opúšťať svoju vlasť.

Prúd vysťahovalcov sa v poslednom čase zväčšuje a nadobúda velikánske rozmery. A z časopisov vychádzajúcich v Uhorsku sa dozvedáme, že i tam sa ukazuje túžba po novej domovine; teda nielen medzi ubiedeným slovenským ľudom, ale i medzi maďarským obyvateľstvom, ktoré obýva požehnané dolnozemské kraje. Teda moje zprávy nebudú už vábidlom, ale pre jedných výstrahou a pre druhých, ktorí sa už z akýchkoľvek príčin rozhodli vydať sa na cestu do Ameriky, poučením.“

A tak Šustek nadobro pochoval svoj sen o slovenskej osade; urobil to iste s nemalým bôľom v duši. Hoci bol do istej miery rojkom, predsa len bol natoľko rozvážny a uznal, že „lepšie je vrátiť sa z krátkej cesty, keď sme spoznali, že je chybná“. Šustek svoju farmu v Iowe predal a aj myšlienky na vlastné farmárčenie sa celkom vzdal. Roku 1882 napísal: „Celé tri roky som sa zaoberal úmyslom založiť veľkú farmu, ale darmo. Utrpel som iba veľkú finančnú škodu. Nebudem sa ani ponosovať na nespoľahlivosť svojich rodákov, ktorých som si zvolil za účastníkov na prácach farmárskych. Dosť na tom, že som sa už natrvalo zriekol všetkých úmyslov na poľné hospodárenie a stal som sa konečne — mešťanom!“

Po tejto zpráve nedal Šustek o sebe zase dlho nič vedieť. Až roku 1887 uverejňujú Národnie noviny (roč. XVII, č. 1, 2 a 3) Šustekovu poslednú obšírnu zvesť, ktorú podal o sebe prostredníctvom slovenskej tlače z Chicaga. V článku „Rozpomienky na moje terajšie položenie“ dosť podrobne opisuje všetky svoje cesty, až kým sa dostal do Chicaga. Spomína ťažké začiatky v Amerike až po predaj svojej farmy, na ktorú len doplatil. (…)

Z vlastných osobných vecí potom prechádza na všeobecné. Zmieňuje sa o Chicagu, ako sa rozrástlo na 750-tisícové mesto, spomína Slovákov, ktorí sa medzičasom prisťahovali do Chicaga. (…)

Nakoniec sa Šustek zmieňuje o nepokojoch, ktoré sa odohrali v Chicagu 1. a 4. mája roku 1886. Pravda, vtedy ešte nemohol ani len tušiť, že práve táto chicagská masakra bude signálom k rozhodnejšiemu nástupu robotníckej triedy do boja za svoje práva. Podľa rezolúcie parížskeho sjazdu II. internacionály z r. 1889, ktorú milióny pracujúcich na celom svete s nadšením prijali, prvý máj sa stal od roku 1890 postupne na celom svete dňom bojovej prehliadky revolučných síl medzinárodného proletariátu a pomáhal a dodnes v mnohých krajinách pomáha viesť rozhodný úder proti kapitalistickému vykorisťovateľskému zriadeniu.

Týmto článkom sa Šustek ako publicista nadobro rozlúčil so svojimi rodákmi. Prečo sa už viac neohlásil v slovenských novinách, nevieme. Len z kusých, neúplných zpráv sa dozvedáme, že v Chicagu ďalej pracoval v národných spolkoch. Roku 1890 zapája sa do aktívnej spolupráce v novozaloženom Národnom slovenskom spolku a roku 1895 zastáva v ňom funkciu hlavného dozorcu. Pamätnica vydaná roku 1905 v Pittsburghu na počesť 60. výročia založenia tohto spolku prináša Šustekovu podobizeň, keď bol členom hlavného úradu Národného slovenského spolku. Škoda, že nevieme toho viac o neskoršej činnosti tohto muža, ktorý mal iste významný podiel na práci za národné obrodenie a politickú slobodu slovenského národa.

O ďalšom osude Daniela Šusteka získali sme len neúplné zprávy od ľupčianskych pamätníkov starších čias; jeho korešpondencia s rodinou a priateľmi zo Slovenska sa, bohužiaľ, pokiaľ sme mali možnosť zistiť, nezachovala.

Asi roku 1887 prišiel Daniel Šustek na návštevu do svojej rodnej obce. Keď sa vracal do Ameriky, vzal so sebou mladých synovcov Jána a Andreja, synov staršieho brata Andreja. Neskoršie založil Šustek v Chicagu obchodnú spoločnosť, ktorá sa zapodievala obchodom s realitami, poskytovaním pôžičiek a poisťovaním; jeho synovci mali v tejto spoločnosti vedúce postavenie. Avšak ani jeden ani druhý nemal charakterové vlastnosti svojho strýka; svojou ľahkomyseľnosťou a nečestnosťou pripravili neskoršie o majetok nielen Daniela Šusteka, ale aj mladých rodákov, ktorí im zverili svoje úspory.

Ján i Andrej, pôvodcovia Šustekovho úpadku, skončili biedne svoj život. Andrej zapadol kdesi v Amerike a Ján, ktorý sa vrátil na Slovensko, zomrel v Banskej Bystrici ako otrhaný tulák v priekope blízko nemocnice, do ktorej sa už nevládal dostať.

Daniel Šustek, pripravený takto cudzou vinou o majetok i česť, píše na Slovensko smutné listy, v ktorých sa žaluje na svoj trpký osud. Nestráca však nádej a vyjadruje presvedčenie, že i napriek nepriazni osudu dokáže, že jeho deti po žobraní chodiť nebudú. (Daniel Šustek mal dvoch synov a dve dcéry.)

A potom akoby sa boli nad Danielom Šustekom zavreli búrlivé vlny života a pohltilo ho more zabudnutia. Ani sami Slováci v Amerike veľa o ňom nevedeli. Žil utiahnuto v Chicagu v úzkom kruhu svojej rodiny, prežívajúc trpkú jeseň svojho bohatého života.

Až roku 1927 prichodí z Chicaga nečakaná zpráva, že tam 13. marca zomrel Daniel Šustek, jeden z najstarších Slovákov v Amerike. V nekrológu noviny Slovák v Amerike napísali: „Pán Šustek bol jedným z našich najstarších priekopníkov, muž skúsený. Narodil sa v Slovenskej Ľupči vo Zvolenskej župe a zomrel vo veku 81 rokov. Meno Šusteka je každému povedomému národovcovi známe. Nebohý bol pri zakladaní Národného slovenského spolku a veľa precestoval. Škoda, že muž s toľkými skúsenosťami a s toľkými vedomosťami o živote prvých slovenských emigrantov nevydal za svojho života objemnú knihu pre budúcich potomkov; veď za mladi bol literárne činný…““

(…)

Štefan Veselý

Najímanie robotníkov do práce

Veľmi mnoho sa popísalo, najmä v ostatných rokoch, a ešte aj teraz sa píše o spôsoboch amerického života, najmä v severných štátoch, ktoré čo do počtu obyvateľstva i vzdelanosti priemyslu a bohatstva stoja v popredí celej Ameriky. Podľa týchto opisov si utvorí potom každý mienku; tak jedni vychvaľujú americký život do neba, druhí ho zatracujú do horúceho pekla. Najpodivnejšie však je to, že i tí, ktorí Ameriku poznajú z vlastného videnia, ba i mnohí rodení Američania vynášajú o tunajších pomeroch rozdielne úsudky, ktoré si navzájom odporujú. Hneď po svojom príchode do Ameriky som si teda zaumienil, že budem bedlivo pozorovať ani nie tak politickú, ale radšej remeselnícko-obchodnícku a domácu stránku života, aby som sa mohol z vlastnej skúsenosti presvedčiť, ktorý z odporujúcich si úsudkov o americkom živote je bližší k pravde. Už som bezmála trojročným Američanom, takže som už toho zakúsil dosť a vyznám sa v tunajších pomeroch. Ako som už spomenul, po mojom príchode do Chicaga bol som dva mesiace bez práce. Pomohla mi len moja nezlomná viera v lepší osud a pevná chuť pustiť sa do akejkoľvek práce; pravda, musím spomenúť aj statočnú podporu svojho spolucestujúceho Karola Hermanna, bez ktorej by som bol túto víchricu života bez mravnej škody nepretrpel. Uplynulo už osem týždňov od nášho príchodu do Chicaga, a darmo sme čakali na prácu. Ja som bol už dávno bez groša a môj priateľ Hermann bol už tiež na dne svojho vrecka. Musím hneď aj to pripomenúť, že naša bezrobotná bieda by nebola azda tak dlho trvala, keby nám bol býval známy spôsob, ako tu treba hľadať prácu. Američania poznali na prvý pohľad, že sme „greenhorni“ (zelenáči), t. j. Európania, ktorí sem práve prišli a nepoznajú ešte tunajší spôsob života. Poznali to nielen po reči a po odeve, ale i podľa chôdze a celého nášho správania. Rodený Američan alebo cudzinec, ktorý je tu už dlhší čas, neobzerá sa po ulici, ale kráča rýchle a prosto tam kam ho volá práca alebo iná povinnosť. Keď si hľadá robotu, vbehne do fabrickej pisárne, nezaklope ani na dvere, len ich naširoko otvorí, ani nesníme klobúk z hlavy, nikomu sa nepokloní, len krátko povie:

„Máš pre mňa robotu?“

Správca kancelárie mu na to tiež len krátko odvetí: „Áno“ alebo „nie“. V oboch prípadoch chlap hľadajúci robotu vie, čo má robiť. Ak bola odpoveď pre neho prajná, hneď ho zapíšu ako robotníka a určia mu deň a hodinu, kedy má prísť do práce. Po nepriaznivej odpovedi sa zvrtne, nepovie nikomu ani len „zbohom“, len strmo zavrie dvere a beží ďalej. O týchto obyčajach sme my, pravda, nevedeli, a preto naša bieda bola zo dňa na deň väčšia. Raz sme tak sedeli skormútení v hostinci a rozoberali otázku, čo ďalej. V tomto trápení chytím odrazu na stole ležiace noviny Chicagoer Freie Presse a čítam rozličné oznamy. Ba či by som reku neulovil nejakú rybičku, myslím si, ktorá by zvestovala obrat k lepšiemu?

A hľa! Razom mi padne do očí inzerát: „V tej a v tej fabrike sa hľadajú dvaja obratní stolári.“ Obaja vyskočíme od radosti na rovné nohy, a prv než by ubehla hodina, mali sme fabriku vyhľadanú a už sme ja a môj priateľ stáli v kancelárii, dopytujúc sa na robotu. V miestnosti bol iba sám kníhvedúci a opýtal sa nás:

„Už ste, páni, dávno v Amerike?“

„Už deväť týždňov,“ znela moja odpoveď.

„Odkiaľže prichádzate?“ pýta sa ďalej úradník. Odpoviem:

„Z Ázie.“

„Čo, z Ázie?“ a začal si nás bedlivejšie obzerať. Medzitým vkročí do kancelárie obchodvedúci, ktorému už hneď vo dverách kníhvedúci polohlasne oznamoval:

„Títo mužovia došli z Ázie, musíš im dať robotu.“ Obaja boli Nemci.

„Z Ázie?“ pýta sa s podivením ten druhý. „Nemožno.“ Keď sme však pravdivosť nášho tvrdenia dokázali pasmi a robotníckymi knižkami a ukázali im ešte nejaké ázijské peniaze, ktoré sme si nechali na pamiatku, ale ktorým už hrozilo, že ich v našej biede odmárnime i za štvrtinu ceny, zvolali obaja odrazu:

„Tak je, tak je!“ Potom sa začali s nami rozprávať o živote v Ázii a ja som ešte doložil i skúsenosti z Carihradu a z miest egyptskej Afriky. Keď vypočuli naše stručné zprávy, a to, ako bolo vidno, s patričným záujmom, povie nám „forman“ (správca závodu):

„Robotu vám dáme, ale je otázka, či ju budete vedieť vykonávať.“

„Pokúsime sa o to,“ znela moja odpoveď, „lebo ľakať sa práce, to sme nezvykli.“ Po tejto odpovedi nás vzal forman so sebou do neďalekej fabriky. Ako sme vkročili dnu, náramne ma prekvapilo veľkolepé zariadenie toho závodu. V priestranných miestnostiach videl som vyše 100 robotníkov, ktorí pracovali okolo rozličných strojov hnaných parou. Tu jeden stroj hobľuje, tam druhý vŕta, tretí píli, tu zapiľuje, odpiľuje atď. Všetko to šramotí, vŕzga, píska, sipí, klepe, takže sa v tomto „súdnom dni“ neznámy človek ani nájsť nemôže. A tu máme aj my pracovať, hútam si, s takými strojmi, ktoré sme nikdy predtým ani nevideli, ba ani len o nich nepočuli?

Naše prekvapenie bezpochyby neušlo formanovi; povodil nás teda po hlavných fabrických miestnostiach, vysvetľujúc nám, čo sa na ktorom stroji robí. Konečne sa nás opýtal, či sme odhodlaní vstúpiť do práce. Ja som hneď rozhodne odvetil: „Áno!“ Ale môj priateľ Hermann sa akosi nedôverčivo na mňa pozrel. Forman to síce nezbadal, ale ja som porozumel priateľovej váhavosti. Prácu sme mali dostať toho istého dňa po obede o jednej. Forman nám prikázal, aby sme si do fabriky „priniesli nástroje“. Musím poznamenať, že podľa amerických obyčají námezdný remeselník pracuje so svojimi vlastnými nástrojmi. Ak ich nemá a nemôže si ich ani na svoje útraty zaopatriť, dostane od samého „bossa“ (majiteľa fabriky) všetky potrebné nástroje; za používanie musí však platiť.

Idúc nazad do nášho hostinca, premýšľam a teším sa, že nezavinená bieda sa čoskoro skončí. Ale priateľ Hermann začne sa mi prihovárať s úzkostlivými otázkami: „Čo si počneme v tej fabrike? Ako nám len pôjde tá robota na strojoch, o ktorých sme doteraz ani len nepočuli?“ Ja mu len krátko odvetím: „Dobre!“ My, reku, ktorí sme už spolu pochodili pol sveta, nemali by sme sa vyznať v našom remesle?

V tomto zmysle som hovoril i ďalej a zdalo sa, že moja dôvera k vlastným schopnostiam dobre zaúčinkovala i na môjho malomyseľného priateľa; lebo veru jeho obava nebola bezdôvodná. Ani mne samému nešlo veľmi do hlavy, že by som ja, čo už ako 22-ročný šuhaj vedel vychystať pánom Parížanom vlastnou rezbárčinou vykladané a ozdobené stolárske práce, mal byť tu v Amerike po päťročnom „vandrovaní“ po všetkých čiastkach Starého sveta zase len — učňom! Ale to je už tak. Kto príde sem z Európy, musí byť nevyhnutne najsamprv učňom! Platí to hlavne o stolároch, zámočníkoch, staviteľoch a vôbec o všetkých remeselníkoch, ktorí konajú svoje práce podľa výkresov. Inak je to s krajčírmi, obuvníkmi, pekármi a podobnými remeselníkmi. Tí sú, okrem nepatrných výnimiek, i tu v Amerike takí istí remeselníci ako v Európe. Pri kabátoch a nohaviciach, pri žemliach a bochníkoch nedá sa veľa strojmi premieňať. Tak aj obuvník, či už v Amerike, alebo v Európe, nepremýšľa mnoho, ako zmeniť svoju prácu, kedže nohy všade rovnako vyzerajú, predpokladajúc, pravda, že ich vzrast je normálny. A pekár, ten už ozaj nemá starosti s každodenným chlebíkom ani v Európe ani tu v Amerike; iba ak to, že jeden bochník je černastý, druhý biely, iný zas podlhovastý alebo okrúhly, alebo všelijako dokrútený, čo potom kupci považujú za „novotu“.

Len čo sme došli do nášho hostinca, začal som vyťahovať z kufra hoblíky, dlátka, poskladané pílky, nebožiece atď. Bolo to náčinie pokúpené v Paríži a od tých čias putovalo všade so mnou po svete. Aj môj priateľ Hermann pozhľadúval niekoľko vlastných nástrojov. Vzal som teda náčinie, zviazal ho dohromady žinkou, a teraz „sadajme do fiakra!“ Neviem veru, čím by som bol fiakra vyplatil, keď som nemal vo vrecku ani grajciara. Vzal som teda zväzok nástrojov na plece a kráčame pešky v chladnej pľušti do fabriky vzdialenej asi hodinu cesty. Takto teda žijú chudobní ľudia vo svete! Ej, horkýže chudobní! Zdraví sme boli, chuť a ochota pracovať nám nechybela, robotu sme už mali, nuž, reku, onedlho budeme mať aj turáčiky.

Keď sme prišli do fabriky, prvou našou prácou, ktorú nám pridelili, boli kupecké pulty a steláže; tu sa totiž najviac vyrábali predmety potrebné na zariadenie obchodov. Prvé dni nám to išlo všelijako; asi tak, ako keď som v Carihrade s tesárskym „pántokom“ spravoval celé húfy tureckých robotníkov. Nemal nám tu kto poradiť, ukázať, vysvetliť. Boli sme odkázaní sami na seba. Len rob, rozmýšľaj a uč sa na vlastnej škode. Častejšie sa nám stalo, že sa ten či onen Američan uškrnul, keď zbadal, že sme tú alebo onú prácu nevyhotovili tak po americky. Smejte sa len, pomyslel som si, veď o niekoľko týždňov sa prestanete vysmievať a budete sa iným okom na nás dívať!

A skutočne sa tak aj stalo. Po štrnástich dňoch práce vo fabrike bol som už náležite vyučený, a ja, Slovák, stál som s rodeným Američanom alebo s privandrovalým Angličanom, Francúzom, Nemcom, Talianom, Švédom atď. na tej istej postati. Ba mnohých som tak prevýšil, že som sa im teraz mohol ja usmievať, keby to bolo bývalo vlastné mojej povahe. Náš boss mi platil za osemhodinovú dennú prácu 6 a neskoršie až 7 zlatých. Teda za šesťdňovú týždennú prácu som dostal 42 zlatých. Keď uvážime, že potravné články sú tu lacné, tak veru môj zárobok bol pekný. Po niekoľkých mesiacoch začal som spolu s jedným Poliakom robiť už vzácnejšie práce, a to od kusa. Denne sme si takto zarobili 9 až 12 zlatých, ba mali sme i také dni, keď sme za deň dostali až po 14 zlatých. To bolo, pravda, cez dlhé letné dni, keď sme pracovali až 10 hodín.

Prvé americké bankroty

Znamenitý zárobok, ktorý som mal zo svojich prvých prác vo fabrike, pomohol mi splatiť v krátkom čase dlžobu môjmu statočnému spoločníkovi na cestách K. Hermannovi. Prial som si len, aby som mal taký zárobok ešte aspoň päť rokov, kým si nazhromaždím malý kapitálik. Ale i pri tých mojich túžbach dosvedčilo sa starodávne porekadlo, že človek mieni, pánboh mení. Jediná nehoda skrížila všetky moje plány. Osudné bankrotárstvo v Európe zasiahlo svojimi zhubnými následkami aj Ameriku, a tak medzi početnými závodmi padla i naša fabrika. Všetci robotníci sa museli rozísť. Ja som síce so svojím poľským spolupracovníkom neutrpel žiadnu peňažnú škodu, lebo za dlžný plat prevzali sme rozličný izbový nábytok, okrem toho ja som si ešte prevzal aj hobľovňu, a to veľmi lacno, za 40 zlatých, hoci istotne tu stála 60 zlatých. Pri tejto príležitosti spomeniem, že hneď, ako som začal pracovať, zadovážil som si asi za našich 300 zlatých remeselnícke nástroje potrebné zvlášť na ozdobné práce; to bolo veru na jedného robotníka dosť. Naši stolári by za tie peniaze nakúpili v Pešti, vo Viedni alebo po iných väčších mestách aspoň tých najpotrebnejších nástrojov i pre desiatich tovarišov.

Po páde našej fabriky bol som zase bez práce. Mal som však tú výhodu, že som už poznal pomery v tunajších fabrikách a vžil som sa už celkom do svojho remesla vykonávaného po americky. A čo bolo hlavné, bol som i pri vlastnom groši, takže do tých čias, kým si nájdem novú robotu, biedy som sa nemusel báť. A naozaj, po 14 dňoch bol som už znovu zaopatrený. Nastúpil som do práce k jednému Američanovi, kde som, pravda, už nemal taký plat ako v prvej fabrike, ale človek mal predsa obstojnú mzdu za svoju prácu. Môj nový boss mal niektoré zvláštne obyčaje a názory; tak napríklad nevyplácal nás podľa všeobecného zvyku v sobotu, ale v pondelok ráno, aby si vraj robotníci v sobotu večer a cez nedeľu neprehajdákali svoje turáčiky. Mne to bolo všetko jedno. Sporivému človekovi nezáleží na tom, či dostane peniaze v piatok, a či vo sviatok; to, čo mu z nich zostane, môže si odložiť v nedeľu práve tak dobre ako v pondelok. Ľahkomyseľný márnotratník si nájde príležitosť premárniť svoje peniaze hocikedy, i vprostred týždňa. Ale nech by nám už boli peniaze vyplácali kedykoľvek, len keby nám ich boli dávali poriadne. Ale náš nový boss sťahoval pravidelne každému robotníkovi i polovičku z jeho týždenného platu; hovoril, že vraj uňho budú peniaze také isté ako v sporiteľni. Pri odchode do inej práce dostane vraj každý všetky svoje „odkladané“ sumy do posledného centa nazad.

Koniec ukážky