Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Panoráma

Franko Víťazoslav Sasinek

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Darina Kotlárová, Erik Bartoš, Michal Garaj, Jaroslav Geňo, Jana Jamrišková, Eva Lužáková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1079-6

￼

Pôvodná publikácia

Franko Víťazoslav Sasinek. Panoráma. Vydáva Martin Kollár, farár v Nádaši, red. „Katol. Novín“. Trnava 1898. 100 s.

Bibliografické poznámky

Panoráma

Objasňuje Fr. V. Sasinek.

Vydáva Martin Kollár, farár v Nádaši, red. „Katol. Novín“.

V Trnave.

Tlačou a nákladom Adolfa Horovitza.

1898.

Úvod

Bolo to tam, kde tiež slnko vychodí ráno a zapadá večer. Kedy? Nuž vtedy, keď sa svalil súsedovi ten komín, a to na tri Krále, keď ho bolo najviac treba; lebo mal vydychovať dým, ktorý sa vyvaľoval zo zakúrených kamien. Sňahu bolo všade jako v lete prachu, a zámetov, jako by ich boli lopatami nakopili. Bolo všade, kde ľudia chodili, počuť celú muziku. Sňah vrzal pod podošvami, ostrý vietor fujaroval, a zuby od zimy drgotaly. Šťastný, kto mohol zostať doma v teple za pecou alebo pri kozube, mal-li na doháň, pripaľovať si na zapekačku. Tak šťastný nebol strýčko Pokorník. Chcel-li prísť k babke, musel práve v zime potuľovať sa so svojou panorámou, keď totižto ľudia nepotili sa vonku pri prácach poľných, ale sedeli doma a od dlhej chvíle zívali.

Musela strýčka Pokorníka tá zima na tvári a ušiach už až veľmi oblizovať, keď tak ponáhľal, aby sa dostal do dediny a pod nejakú strechu. Kam sa zatočí? Aha, k rychtárom! Bezpochyby tiahne k úradnej osobe, aby mu dovolila chodiť od kľučky do kľučky s jeho umelstvom, s jeho panorámou.

„Kto ste? Čo ste?“ pýtal sa rychtár.

„Jako môj cestovný list čili pas ukazuje, som človekom chudobným, ale počestným,“ odvetil Pokorník. „Ja chodím s panorámou.“

„Čo-že?“ vyzvedal rychtár. „Jedni od vás chodia s panimámou, a vy s panirámou?“

„Mýlite sa, milý rychtárko,“ odvetil mu Pokorník. „Ja sa nevláčim so žiadnou ženštinou. Ja chodím s panorámou. To je taká skryňa čili armarka, v ktorej videť krásne a veľké všelijaké obrazy. Ony predstavujú pamätné osoby, kraje a mestá. Je to hodné podívania.“

„Tak?“ rychtár na to. „A kde máte tú armarku? Nech sa do nej podívam.“

„Tam vonku v kuchyni som ju nechal,“ riekol Pokorník. „Neškodilo by, rychtárko, keby ste svolali aj svojich domácich, aby tiež niečo pekného videli.“

„Máte pravdu,“ prisvedčil rychtár. „Je-li to skutočne hodné podívania, nech sú tiež toho účastní.“

1. Ancäus

„Pozrite sa cez tie sklá do nútra!“ núkal Pokorník. „Čo tam vidíte?“

„Človeka mrtvého,“ odpovedal rychtár. „Čo to za smrteľníka?“

„Je to boháč, menom Ancäus,“ odvetil Pokorník. „Dejepis rozpráva o ňom toto. Mal on vinicu, ktorú sám obrábal. Nikomu nedovolil ani do nej vstúpiť. Raz poznamenal ktosi z jeho priateľov: „Kto vie, či sa z nej dožije vína.“ Dostalo sa mu to do ucha síce, ale on na to mlčal až do vinobrania. Na vinobranie pozval tamtoho priateľa, ktorý mu bol tak nemilú vec prorokoval, a vzav do rúk niekoľko hroznov, vytlačil z ních šťavu do pohárika a hovoril: „Či sa vieš rozpamätať na svoje proroctvo; že kto vie, či budem piť víno z tejto mojej vinice? Hľa, víno už je tu!“ Na to mu poznamenal tenže prorocký priateľ: „Ešte si ho ale nevypil.“ — V tom nastal vo vinici krik, že divý kanec (veper) vrútil sa do vinice a pustoší ju. Nad tým Ancäus tak sa zhrozil a rozpajedil, že ho ranila mrtvica, následkom ktorej padol na zem mrtvý. Tak sa stal svedkom, že smrť je istá, hodina smrti neistá.“

„Je to dávno skusená vec,“ poznamenal rychtár. „Ale nemuseli ste za to sklo strčiť hneď na počiatku tak smutný obraz.“

„No medzi mojími obrazmi sú rozličné, smutné i veselé. Je to na svete tak, že smutné strieda sa s veselým, jako deň s nocou. Že mi práve ten obraz prišiel pod ruku prvý, snáď sa nestalo náhodou; lebo mnohí zapomínajú na to, že smrť je istá, ale hodina smrti neistá.“

2. Pohrb

„Hí, to je krásny pohrab!“ zvolal rychtár, nakuknuv do panorámy. „Toľko sveta panského, toľko horiacich voskovíc, toľko kňazstva, toľko vencov na rakve, a tá od zlata a striebra blyštiaca sa rakev! To musel byť boháč, keď ho s takou parádou pochovávajú!“

„Áno, áno, je to pohrab boháča,“ poznamenal Pokorník. „Ja však radšie vídavam pohrab chudobného jednoduchý, než pohrab boháča skvostný.“

„A to prečo?“ pýtal sa rychtár.

„Pri parádnom pohrabe boháča je mnoho marnivých divákov, ktorí len pasú oči svoje po paráde, bez toho, žeby sa vrúcne pomodlili k Pánu Bohu za dušu jeho. Radšie vidím, keď pri pohrabe chudobného je malý zástup ľudí, ale ľudí pobožných, ktorí sa modlia za ľahké odpočinutie jeho. Lepšie je, keď dušu chudobného Lazara odprevádzajú anjeli do kráľovstva nebeského. Kto vie, či dušu toho boháča odprevádzajú do neba anjeli s takou parádou, jako ľudia odprevádzajú to bezdušné telo jeho do hrobu? Nebohý arcibiskup Šimor zakázal položiť vence na rakev svoju, podotýkajúc, aby mu radšej venovali iný, užitočnejší venec, ruženec. Kto vie, či sa ten boháč hodne pripravil k odchodu do večnosti, kde má klásť účty z bohatstva svojeho? Jak mnohé bohatstvo má na sebe poškvrnu úžery, pokropené je slzami ukrivdených, obťažené zpreneverením a obťažené kliatbou! Čo vzal so sebou? Len to, čo dobrého učinil, a prospeje mu tam len to, keď chudobní, ktorým niečo dobrého bol preukázal, odprevádzajú ho s povďačným modlením sa za dušu jeho. Len to, čo dobrého učinil ku cti a chvále Božej, a k dobrému blížnych svojich, bude mu pravým pomníkom na zemi a predmetom odplaty na nebi.

Koniec ukážky