Peter Tóth

Krycie meno BEŽEC (ukážka)

Môj príbeh spravodajského dôstojníka

Copyright © Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2013

Autor textu © Peter Tóth, 2013

PR a media servis © Ján Laš

Ilustrácie a Cover design © Mgr. Art. Štefan Jakubík, 2013

Layout a design papierovej knihy©iAdverti, 2013

Vydalo Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2013

Použité fotografie ©Archív denníka SME, archív ČTK, súkromný archív autora

Použité zdroje v kapitole Kto je Kto? ©wikipedia.org, politici.sk

Použité video&audio zdroje ©iAdverti, youtube.com

Všetky práva vyhradené.

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

ebook trailer, úvodné video: © iAdverti publishing 2013

thx Bajko, Patko

All rights reserved.

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Vydavateľ urobil všetky kroky na zistenie totožnosti autorov použitých fotografii a na získanie súhlasu k ich použitiu. Ak sa vyskytuje v knihe fotografické, alebo iné dielo, ktoré nebolo autorsky vysporiadané a ste preukázateľne nositeľom autorských práv, prosím, obráťte sa na vydavateľa.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

ISBN-978-80-8148-602-9

Video a audio súbory si môžete stiahnuť pomocou tohoto odkazu: https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

SLOVO VYDAVATEĽA

Každý ľudský osud je jedinečný a zaujímavý, niektoré osudy sú však výnimočné a zaslúžia si pozornosť širšieho publika, než sú rodina a priatelia.

Osud Petra Tótha je presne tohto druhu. Jeho meno do dnešného dňa vzbudzuje vášnivé diskusie a mnohí k nemu majú nezmieriteľný postoj. V novinárskej obci je však bez výnimky radený k zavrhnutým a zvrhnutým hrdinom, ktorí zradili svoje poslanie.

V deväťdesiatych rokoch to bol takmer národný hrdina, novinárska hviezda, ktorá spolutvorila slovenskú históriu. Ako bojovník za demokraciu sa stretával s politickými špičkami, no bol zároveň prenasledovaný tajnou službou. Po zmene politických pomerov v roku 1998 vstúpil do slovenskej tajnej služby a časom mieril na jej najvyššiu stoličku.

Po jeho dekonšpirácii, kvôli nemu dokonca zmenili zákon o SIS. Peter Tóth si svoj kalich horkosti vypil až do dna. Od roku 2003 nesie biľag špióna, polomafiána, kontroverzného dvojtvárneho človeka, ktorému sa síce nedá veriť, ale napriek tomu sa s ním oplatí z času na čas stretnúť a získať od neho ťažko dostupné informácie.

Hrdina či gauner? Niekedy je možné aj takéto čiernobiele videnie. Každý však má právo na spravodlivý proces aj obhajobu. Peter Tóth tvrdí, že sa nikdy nespreneveril novinárskej etike a že v tajnej službe pracoval v prospech štátu. Sme radi, že sa napokon rozhodol vystúpiť z ústrania a prežiť svoje strmé vzostupy a pády ešte raz, pred zrakmi nás všetkých.

Jeho memoárová kniha obsahuje jedinečné opisy zásadných udalostí našej nedávnej histórie z pohľadu priameho svedka. Poukazuje, aké je nebezpečné, keď sa tajná služba, prepojená s podsvetím, stane nástrojom v rukách politikov. Sú to však subjektívne pamäte, názory a zážitky, opísané tak, ako ich vnímal on sám. Peter Tóth si samozrejme nemôže uzurpovať právo podať výklad absolútnej pravdy – mnohé fakty a udalosti, ktoré ako autor odkrýva, nie sú listinne či inak zaznamenané, preto ani nespochybniteľne dokázateľné. Väčšinu informácií, ktoré by dokazovali pravdivosť jeho tvrdení, zákon priamo zakazuje zverejňovať. Čitateľ sa preto môže rozhodnúť, či sa nechá viesť napínavým príbehom o spravodajských službách alebo sa pokúsi stať sudcom, oddeľujúcim pravdu od fikcie.

VÝPOVEĎ NOVINÁRA PETRA TÓTHA

ÚVOD

Bežal som večernými ulicami. Poháňal ma strach. Chcel som byť čím skôr doma, schovať sa pred nepriateľom, ktorého som nevidel, ale vedel som, že je čoraz bližšie. Už len niekoľko desiatok metrov, zopár dlhých, rýchlych krokov a budem v našej bráne, hovoril som si. Nepriateľ bol oveľa bližšie, ako som si myslel. Postriehol si na mňa v tieni, skolil ma k zemi jediným presným zásahom. Chvíľu som ležal na chodníku a nechápal som, ako sa to stalo. No len čo som sa dovtípil, strach ma znova hnal dopredu a velil, že musím čím skôr vstať a utiecť.

Znova som bežal, hnaný ešte väčším strachom. Bál som sa, že po prvom údere prídu ďalšie a budú tvrdšie. Trasúcimi sa rukami som si otvoril bránu, potom byt, a keď som bol v bezpečí domova, bolo mi jasné, že som niekomu príšerne naletel.

Hypnotizovaný strachom som si nahováral, že som práve unikol smrti. Veľmi som sa mýlil. Unikol som jej inokedy, a ani som netušil, ako veľmi bola blízko. Tentoraz ma len vylákali na stretnutie, aby som dostal v podstate neškodnú príučku za prvé odvážnejšie články o účasti Slovenskej informačnej služby (SIS) na zavlečení prezidentovho syna do Rakúska.

***

Príbeh tejto knihy je celý lemovaný behom. V polovici 90-tych rokov minulého storočia som bol mladý novinár, ktorý sa neustále kamsi ponáhľal. Nevedel som sa presúvať z jedného miesta na druhé normálnym krokom. Neuroticky som striedal rýchlu chôdzu s poklusom. Žil som v akejsi zvláštnej obave, že mi niečo utečie. Myslel som si, že behom tomu zabránim.

Toto smiešne pobehovanie sa časom ukázalo ako veľká výhoda. Keď ma sledovala SIS, jej ľuďom to pri monitorovaní môjho pohybu veľmi sťažovalo prácu. Bežecké presuny z domu do redakcie a z redakcie na stretnutia alebo tlačové konferencie boli pre sledovačku nočnou morou. Spočiatku som to robil nevedomky, až neskôr som pochopil, že beh je veľmi účinnou zbraňou proti sledovaniu. Sledovačku som tak dostával do komplikovaných situácií a často som sa jej strácal. Preto som od jej príslušníkov dostal kódové označenie Bežec.

O nejakých štrnásť rokov neskôr som sa bežcom skutočne stal. Už to nebolo krycie meno sledovaného objektu, ale môj životný štýl. A pri behaní vznikala aj táto kniha. Všetko, čo je v nej napísané, sa mi zrodilo v hlave počas každodenného ranného behania. Či už som behal v lesoch v okolí Železnej studienky v Bratislave, na dunajskej hrádzi alebo na kopcoch v okolí Donovál a Tatranskej Lomnice, kde som hľadal pokoj a samotu, aby som mohol nerušene písať, všade som premýšľal o udalostiach opísaných v tejto knihe. Napísal som ju popri iných pracovných povinnostiach v priebehu niekoľkých mesiacov medzi bratislavským a košickým maratónom. Vznikala jednoducho v behu, a preto nemohla dostať iný názov, len Krycie meno Bežec.

Môj životný príbeh sa, pochopiteľne, nezačína rokom 1995 a únosom Michala Kováča mladšieho, avšak až od tohto obdobia je pre čitateľa atraktívny. Aj to je dôvod, prečo po Úvode nenasleduje prvá, ale druhá časť, a prečo sa kniha nekončí Záverom, ale prvou časťou. Ak niekoho nezaujímajú počiatky mojej novinárskej kariéry, jednoducho si prvú časť, zaradenú na koniec knihy, nemusí vôbec všímať.

Bežec nie je len o únose prezidentovho syna. Píšem v ňom o mnohých iných prípadoch zneužívania SIS režimom Vladimíra Mečiara a o tom, ako väčšina slovenských politických lídrov nemá dostatok štátnických schopností na to, aby pochopili význam tajných služieb pre ochranu strategických záujmov krajiny. Mojou srdcovou záležitosťou sú pasáže venované fenoménu paralelnej tajnej služby, ktorá sa sformovala po tom, ako sa vedenia SIS ujal Ivan Lexa a zatiahol ju do politického zápasu s politickou i občianskou opozíciou. Takzvaná paralelka je ojedinelým javom v dejinách našich spravodajských služieb a azda to nevyznie veľmi samoľúbo, keď poviem, že v tejto publikácii sa prvý raz na väčšej ploche hovorí o jej význame a zásluhách pri odhaľovaní kriminálnych aktivít SIS v období mečiarizmu.

Vivat Slovakia (volebná pieseň HZDS 1994), autor Fedor Flašík

Účinkuju: Vladimír Mečiar, Ivan Gašparovič, Ivan Lexa, Ján Ducký, Dušan Slobodník, Katarína Tóthová, Eva Zelenayová, Karol Konárik a ďaľší.

V tomto príbehu sú výraznými postavami bývalý príslušník SIS Oskar Fegyveres, korunný svedok kauzy zavlečenia, a jeho verný priateľ Róbert Remiáš. Hľadanie Oskara po jeho výpovedi o účasti tajnej služby na únose Kováča mladšieho a následnom úteku zo Slovenska bolo mojou prvou vážnejšou spravodajskou operáciou. Zúčastňoval som sa jej ako spolupracovník paralelnej tajnej služby a získal pri nej neoceniteľné skúsenosti. Po návrate z Oskarovho zahraničného úkrytu som sa zoznámil s Róbertom Remiášom. Spoločne sme sa usilovali pomáhať jeho priateľovi na úteku pred SIS. Prežili sme spolu niekoľko neobyčajných mesiacov, ktoré ukončila Róbertova smrť. Mnohé indície naznačujú, že ho zlikvidovala SIS, no v jeho živote sa vyskytovalo niekoľko skutočností, ktoré interpretáciu motívov jeho zavraždenia komplikujú. Nebolo ľahké o týchto veciach premýšľať a ešte ťažšie bolo o nich písať.

V rokoch 1995 – 1998 sa nedalo písať o SIS bez toho, že by sa v súvislosti s tajnou službou nespomínalo aj podsvetie. SIS si osvojovala praktiky mafie a niekedy ju dokonca aj riadila. Bola to symbióza záujmov. Podsvetie si spoluprácou so SIS zabezpečovalo ilúziu beztrestnosti. Tajná služba zase nachádzala v prostredí organizovaného zločinu výkonné úderky, schopné použiť fyzické násilie tam, kde to práve potrebovala. Pri spomienkach na toto obdobie som si uvedomil, že moje články dotýkajúce sa SIS, boli zároveň reportážami z diania v slovenskom podsvetí.

Bežec by nikdy nebol príbehom spravodajského dôstojníka, nebyť dvoch mužov, ktorí medzi rokmi 1995 – 2003 najviac ovplyvnili moju profesionálnu kariéru. Sú to Igor Cibula a Vladimír Mitro. Obom venujem v knihe nemalý priestor. Nie je totiž ďaleko od pravdy tvrdenie, že bez ich ľudskej autority a neobyčajného nasadenia by paralelná tajná služba ako neformálny orgán občianskeho odporu proti Mečiarovmu režimu nevznikla a verejnosť by sa o mnohých protizákonných aktivitách SIS, vedenej Ivanom Lexom, nikdy nedozvedela. Mitro a Cibula a niekoľko ďalších pozoruhodných ľudí, ako napríklad Štefan Straka, Ján Sliva či Ľuboš Kožela, boli v roku 1993 pri zrode SIS a postavili ju na profesionálne i morálne dobrých základoch. Aj vďaka tomu mohol Mitro v roku 1998 po odchode Mečiarovej vlády v priebehu niekoľkých týždňov postaviť na nohy novú spravodajskú službu s dôveryhodným, kompetentným a spoľahlivým personálom.

Môj príbeh by nebol úplný, keby som ostal iba pri udalostiach z 90-tych rokov, ktoré som spracovával ako novinár, a vynechal svoju spravodajskú kariéru po roku 1998. Usiloval som sa byť čo najviac otvorený a zároveň neporušiť zákon. Ten ma zaväzuje zachovávať mlčanlivosť o skutočnostiach, ktoré som sa dozvedel pri výkone práce spravodajského dôstojníka a neskôr aj funkcie riaditeľa sekcie vnútorného spravodajstva SIS. Som si však vedomý, že verejnosť a moji bývalí kolegovia z novinárskej branže očakávajú, že sa k tejto téme vyjadrím. Pevne verím, že sa mi podarilo odpovedať na vyslovené i nevyslovené otázky a neporušiť pri tom zákon. A nejde pri tom len o zákon. Niekedy som nemohol napísať viac, pretože som nechcel, aby bol Bežec posledným textom, ktorý v živote napíšem.

Nie je obvyklé vydávať memoáre v necelých 43 rokoch. V procese písania sa ukázalo, že to bolo dobré rozhodnutie. Mnohé dôležité udalosti už boli v mojej mysli zapadnuté poriadnou vrstvou prachu a nebolo ľahké vydolovať ich spod nej. Keby som začal s procesom oprašovania o desaťročie či dve neskôr, neviem, či by som si na niektoré ešte spomenul.

◼ ČASŤ DRUHÁ: PARALELNÁ TAJNÁ SLUŽBA

Prečo to robíte tak na p...? alebo Ako som našiel svedka Fegyveresa

V novembri 1995 už neboli žiadne pochybnosti o tom, že únos Michala Kováča mladšieho, syna slovenského prezidenta, zorganizovala Slovenská informačná služba. Vo vyšetrovacom spise boli o tom zdokumentované viaceré veľmi silné dôkazy. Po odvolaní vyšetrovateľov Jaroslava Šimuniča a Petra Vačoka a nástupe stredoslovenskej úderky, ktorej úlohou bolo odklonenie podozrení od tajnej služby a od politického vedenia štátu, sa množili najmä v médiách informácie o účasti príslušníkov, techniky a áut SIS na tomto zločine.

V denníku SME som uverejnil dva rozhovory s príslušníkom SIS, ktorý vypovedal pred vyšetrovateľom Vačokom, ako sa podieľal na sledovaní prezidentovho syna a potom aj na likvidovaní dôkazov a zahladzovaní stôp. Dopustil sa tak trestného činu nadržovania, čo znamená, že pomáhal spáchaniu iného trestného skutku. Bol to Oskar Fegyveres, dlho považovaný za korunného svedka prípadu. Pre verejnosť to však bol len anonymný fantóm s evidenčným číslom príslušníka SIS 101467 a s prelepenými očami na fotografii zo služobného preukazu, faksimile ktorého sme uverejnili pri prvom rozhovore. Na jeseň 1995, v čase, keď sa Mečiarov režim menil na autoritársky a jeho tajná služba prenasledovala všetkých oponentov, sme si jeho meno uverejniť nedovolili. Bolo to však zbytočné, pretože tí, ktorí únos organizovali, veľmi dobre vedeli, o koho ide. Nevedeli iba to, kde sa ukrýva. V tej chvíli som to nevedel ani ja.

Oni aj my sme chceli vypátrať miesto Fegyveresovho úkrytu. Každý z iného dôvodu. Tajná služba sa ho potrebovala zmocniť a zlomiť ho, aby zmenil výpoveď. Médiá zase išli po horúcej stope. Veď vyspovedať takéhoto človeka bol trhák. Mali sme ešte jednu motiváciu. Boli sme presvedčení, že na zlo, ktoré reprezentovali premiér Mečiar a riaditeľ SIS Lexa, treba dôsledne a vytrvalo poukazovať.

Prvý rozhovor s Fegyveresom vyšiel 16. októbra. Opísal v ňom, ako pred únosom a aj počas tejto nelegálnej operácie tajnej služby sledoval Michala Kováča mladšieho a jeho rodinu. Povedal, čo všetko sa dialo na ceste medzi Svätým Jurom, kde prezidentov syn býval, a Bratislavou, keď mu dve autá značky Seat Ibiza zatarasili cestu, prinútili ho vystúpiť a násilne ho naložili do iného auta a odviezli nevedno kam. Fegyveres sa dokonca vyjadril, že celú akciu cez vysielačku osobne riadil šéf tajnej služby Ivan Lexa.

V druhom rozhovore Fegyveres spresnil niektoré pôvodné vyjadrenia. Napríklad o konšpiratívnom stretnutí Vladimíra Mečiara so šéfom druhej správy SIS (dnes známa ako sekcia vnútorného spravodajstva) Jaroslavom Svěchotom povedal: „V SIS je taká prax, že vysokí funkcionári nemajú svoju ochranku, ale vždy ich sprevádza auto sledovačky. Na stretnutí Jaroslava S. s Mečiarom som bol ako sprievod Jaroslava S.“

Ústrižok novín, na ktorý si svedok Róbert K. zaznačil autá stojace pred domom Michala Kováča ml. v noci 30. augusta 1995, teda pár hodín pred jeho únosom.

Oskar Fegyveres ešte na jar 1995 pracoval na kriminálnej polícii. Keďže chodil s dcérou vysokého funkcionára rozviedky SIS Dezidera Kóňu Adrianou, naskytla sa mu vhodná príležitosť získať zaujímavú prácu v tajnej službe. Príležitosť využil a už v júni 1995 sa stal príslušníkom SIS. Po prijatí do služobného pomeru bol zaradený na úsek sledovania, ktorý v tom čase riadil Gejza Valjent; aj on prišiel do SIS z polície. Je takmer neuveriteľné, že Fegyveres bol po niekoľkých týždňoch nasadený na sledovanie prezidentovho syna. Treba si však uvedomiť, že jeho tútorom v službe bol vysoký funkcionár rozviedky Dezider Kóňa, a preto si jeho nadriadení mysleli, že je spoľahlivý, respektíve ochotný podieľať sa na trestnej činnosti a následne ju kryť.

Keď 31. augusta 1995 Fegyveres videl, ako pred jeho očami unášajú mladého Kováča, veľmi rýchlo pochopil, že SIS sa dala na terorizmus, proti ktorému by mala v skutočnosti bojovať. Niekoľko dní po únose dostal od svojho priameho nadriadeného pokyn, aby spolu s ďalším príslušníkom sledovacieho útvaru Igorom M. likvidovali stopy, vedúce k tajnej službe. V obci Vojka navštívili Fegyveresovho priateľa, policajta Jána V., ktorého požiadali, aby pred vyšetrovateľmi poskytol falošné alibi na deň únosu pre pohyb skriňového Mercedesu 208 D, z ktorého bol dlhodobo sledovaný dom Michala Kováča mladšieho. Potom v istom sklenárstve v Karlovej Vsi v Bratislave dali vyrezať nové, priehľadné okná, aby ich mohli na mercedese vymeniť za sklá s čiernymi fóliami, podľa ktorých bolo auto ľahko rozpoznateľné.

skriňový Mercedes 208 D

Ukázalo sa, že Ján V. odmietol krivo svedčiť a celkom neočakávane návštevu Fegyveresa s Igorom M. ohlásil orgánom činným v trestnom konaní. Takto sa vyšetrovatelia únosu dostali k strategickej informácii. Keď vyšetrovateľ Peter Vačok predviedol viacerých príslušníkov SIS, Fegyveres mu povedal pravdu o svojej účasti na sledovaní a o tom, ako sa podieľal na ničení dôkazov. Potom zmizol a stal sa z neho politický utečenec. Odpoveď na odvahu Jána V. prišla čoskoro. Niekto mu pod rúškom noci hodil pod okná granát. Výbuchy, horiace autá a iné formy zastrašovania boli v tom období bežnou pracovnou metódou tajnej služby.

NA STOPE OSKAROVI FEGYVERESOVI

Publikované rozhovory s Fegyveresom síce zapôsobili ako bomba, ale chcel som viac. Potreboval som plnokrvný príbeh a ten sa na diaľku písať nedal. Oba texty totiž vznikli korešpondenčným spôsobom. Už niekoľko týždňov predtým poslal médiám Fegyveres dva anonymné listy. Naznačoval v nich, že sa podieľal na sledovaní Kováča mladšieho, a vyzýval svojich bývalých kolegov, aby aj oni predstúpili pred vyšetrovateľa a vypovedali.

Po uverejnení listov ma navštívil Marián Kočner. Ukázal mi preukaz príslušníka SIS a povedal, že patrí tomu anonymnému siskárovi, ktorý vypovedal pred Vačokom a posielal listy novinám. Okamžite som sa s ním chcel stretnúť, ale nebolo to možné. Kočner mi povedal, že Fegyveres sa ukrýva (dokonca vtedy predo mnou ešte tajil aj jeho meno) a nemá záujem sa s niekým kontaktovať.

Služobný preukaz Oskara Fegyveresa

Navrhol mi však, aby som na prvej strane denníka SME uverejnil otázky pre „anonymného príslušníka SIS, ktorý poslal listy novinám, “s výzvou, nech na ne pošle odpovede. Takýto žurnalistický útvar mi pripadal ako z 19. storočia a bolo mi dopredu jasné, že šéfredaktor Karol Ježík by s niečím takým nesúhlasil. Opýtal som sa ho, či by som pre Fegyveresa nemohol písomne sformulovať otázky, na ktoré by mi Kočner priniesol rovnako písomné odpovede aj s fotokópiou jeho služobného preukazu. Súhlasil a naozaj to fungovalo. Dokonca dvakrát.

Keď som celý tento príbeh porozprával bývalému riaditeľovi rozviedky SIS Igorovi Cibulovi, najprv sa domnieval, že si ma Lexovo vedenie tajnej služby vybralo ako kanál na podsúvanie dezinformácií. Neskôr, keď som mu ukázal odpovede a kópiu preukazu, pochopil, že som naozaj narazil na človeka, ktorý vypovedal pred vyšetrovateľom Vačokom. „Musíte ho nájsť, Peter,“ povedal mi Cibula.

Samozrejme, aj bez jeho nabádania som mal ambíciu stretnúť sa s Fegyveresom osobne, avšak nebolo to vôbec jednoduché. Sám by som to asi nikdy nezvládol. S Igorovou pomocou sa mi však podarilo prekonať mnohé prekážky. Začali sme obaja pracovať, každý po svojej línii, na príprave stretnutia s utajeným korunným svedkom kauzy zavlečenia. Igor Cibula mi povedal, že on zorganizuje moje utajené vycestovanie z krajiny a ja sa mám usilovať získať si priazeň Fegyveresovho otca, ktorý by mi mohol povedať, kde sa jeho syn nachádza.

Po zverejnení prvého rozhovoru ma nakontaktoval pán Fegyveres aj sám. Povedal mi, že sa veľmi bojí o svojho syna, ktorý sa ukrýva v zahraničí. Pre článok, ktorý som o tomto stretnutí napísal, mi povedal, že Oskar sa pravdepodobne ukrýva v Čechách, kde vyštudoval strednú školu pohraničnej stráže. „Keďže chodil v Holešove do školy od štrnástich rokov, predpokladám, že tam mal priateľov, tam môže byť.“ V skutočnosti však Fegyveresov otec kamufloval, pretože jeho syn sa v tom čase ukrýval v Maďarsku a neskôr strávil niekoľko týždňov, možno aj mesiacov, vo Francúzsku. Fegyveresov otec bol v tom čase už dôchodcom a privyrábal si ako vyberač nájmu za stánky na trhovisku na Žilinskej ulici v Bratislave. Niekoľko ráz som ho tam navštívil a postupne som si získal jeho dôveru. Presviedčal som ho, že pre jeho syna je najlepšou ochranou čo najväčšia publicita, a preto je nevyhnutné, aby som sa s ním stretol. Napokon mi dal niekoľko adries a telefónnych čísel vo Francúzsku, kde sa Oskar zdržiaval. „Sám neviem, kde teraz je. Mám len tieto adresy a čísla, ale už dlhšie som ho na nich nezastihol,“ povedal mi s veľkým smútkom, keď som od neho odchádzal. Dodal niečo v tom zmysle, že ma veľmi prosí, aby som našiel jeho syna, pomohol mu a zároveň ho neohrozil.

Nebolo toho veľa, čo som mal v rukách. Jeden malý ústrižok papiera s adresami a telefónnymi číslami. Napriek tomu som bol odhodlaný skúsiť to, ale veľmi som v úspech neveril. Oskar Fegyveres už dávno nemusel byť vo Francúzsku a sledovať jeho stopu po celej Európe bolo pre jedného človeka nesplniteľnou úlohou.

Igor Cibula bol o niečo optimistickejší ako ja. Stroho povedal: „Vycestujete do Francúzska. Musí to však prebehnúť v úplnej tajnosti.“ Na otázku, čo poviem v redakcii, keď sa ma budú pýtať, prečo nebudem chodiť týždeň do práce, mi poradil: „Povedzte šéfredaktorovi, že mu prinesiete materiál o kauze únosu mladého Kováča.“ Moju ďalšiu skeptickú poznámku o malej pravdepodobnosti úspechu tejto akcie odbil tvrdením, že mi verí.

V redakcii to napokon prebehlo veľmi hladko. Šéfredaktorovi Karolovi Ježíkovi som povedal, že tu týždeň nebudem, ale nejdem na dovolenku. Naznačil som, že ide o únos, a on len napoly skepticky a napoly s dôverou prikývol, aby som teda šiel. Veľmi som ocenil, že sa nevypytoval na žiadne detaily. Potom som ešte striedmejšie informoval Róberta Kotiana, môjho šéfa na oddelení komentátorov, že nech so mnou asi sedem dní nepočíta, lebo budem na niečom robiť. Povedal som mu, že Karol o tom vie. Aj on to zobral zľahka skepticky, ale inak bez komentára.

Mal som však ešte jeden problém. Moja manželka Eva bola v pokročilom štádiu tehotenstva. Čakali sme prvého syna Peťa. Navyše to nebolo tehotenstvo bez komplikácií, poležala si aj nejaký ten týždeň v nemocnici. Ani na sekundu som síce nepripustil myšlienku, že by som sa vzdal cesty do Francúzska, len som nevedel, ako jej to mám šetrne vysvetliť a pritom veľa neprezradiť. Na rozdiel od Karola a Roba bola oveľa všetečnejšia, mala množstvo doplňujúcich otázok. Nevedela sa stotožniť s predstavou, že môže byť niečo tak dôležité, že musím práve v tejto situácii odísť niekam a ešte jej ani nepovedať, kam. Okrem toho bola plná strachu, pretože v tom čase sme boli obaja pod kontrolou sledovacieho útvaru SIS a ja som sa len nedávno stal terčom násilného útoku. Jej vzdor však bol iba symbolický a nakoniec s mojím odchodom súhlasila aj ona.

FRANCÚZSKA SPOJKA

Cestu do Francúzska sme plánovali v kancelárii firmy Igora Cibulu, ktorú využíval aj ako konšpiračný byt. Niekoľko dní pred cestou mi odovzdal letenku na moje meno a niekoľko sto frankov ako vreckové. Peňazí nebolo veľa, ale ako záchranný balíček pre prípad, že by som sa vo Francúzsku neskontaktoval s miestnou spojkou, to postačovalo. Letenku a peniaze na moju cestu paralelnej tajnej službe poskytol podnikateľ Jozef Majský. „Nebojte sa, on nevie, že cestujete. Vie len to, že sú to peniaze pre nejakú akciu paralelnej tajnej služby,“ ubezpečil ma Cibula. Potom sme donekonečna detailne preberali spôsob môjho odchodu zo Slovenska. Za každú cenu som sa musel vyhnúť pozornosti sledovačky SIS a úspešne sa skontaktovať s človekom, ktorý si ma mal vo Francúzsku prebrať. Ak som Cibulovi nemusel celý scenár bezchybne odrapotať sto ráz, tak ani raz.

Deň D nastal v jednu novembrovú sobotu či nedeľu roku 1995. Vydal som sa s manželkou na nákup do K-Martu (dnes Tesco) na Kamennom námestí v Bratislave. Nemali sme auto, a preto bolo prirodzené, že sme chodili nakupovať s batohom. Nabalil som si doň len zopár nevyhnutných vecí, aby vyzeral ako prázdny. Nebolo to jednoduché, pretože som si musel pre každý prípad zobrať aj malý notebook. Cesta do K-Martu nebola práve najkratšia, ale zámerne sme išli pešo, pretože to umožňovalo lepšiu kontrolu pred sledovačkou. Cez voľné dni ma zväčša SIS nesledovala, aj preto Igor Cibula veľmi prezieravo určil víkend ako čas odchodu. A naozaj, na ulici sa za nami neťahali žiadne známe autá, ani podozriví chodci v šiltovkách používaných kvôli maskovaniu. V obchodnom dome sme sa poprechádzali pomedzi regály, predstierali sme záujem o nejaký tovar. Po desiatich minútach som sa s manželkou rozlúčil a z nákupného centra som vyšiel druhým vchodom. Zamieril som do Cibulovej kancelárie. Celou cestou som sa kontroloval, či za sebou neťahám chvost sledovačky. Keď som k nemu šťastne dorazil, Cibula mi povedal, aby som išiel na istú ulicu v Starom meste. Tam na mňa čakal Ladislav Hoffmann, človek, ktorý ma mal odviezť na viedenské letisko do neďalekého Schwechatu. Pána Hoffmanna som vtedy videl prvýkrát. Malý chlapík s prívetivým pohľadom sa na mňa usmial, posadil si ma do Lady kombi a povedal: „Igor ma požiadal, aby som vás odviezol na letisko. Tak teda poďme.“

Moje vycestovanie za hranice by nebolo možné uskutočniť legálnou cestou, keby si Igor Cibula nebol istý, že na hraniciach na mňa nie je blokácia. Od spriatelených duší z polície sme sa však dozvedeli, že tajná služba ani orgány Policajného zboru si nevyžiadali, aby boli moje prechody cez štátnu hranicu hlásené. Inak by som asi musel cestovať na letisko oveľa komplikovanejšie cez niekoľko štátov alebo prekročiť zelenú hranicu. Po niekoľkých mesiacoch sa to zmenilo. SIS požiadala o moju blokáciu, takže presne vedela, kedy a kde som opustil územie Slovenska. Ako som sa dozvedel neskôr, raz ma sledovali až do Krakova. Pri tejto príležitosti mi príslušník pohraničnej stráže nenápadne napísal ceruzkou do pasu slovo „blok“. Chcel ma upozorniť, že môj prechod musí hlásiť. V novembri 1995 našťastie nič také v platnosti ešte nebolo.

Ladislav Hoffmann ma teda úspešne dopravil na letisko, poprial mi šťastný let a povedal, že o týždeň ma tu bude čakať. Meno tohto pána by si mal čitateľ zapamätať. Bol jedným z tých, ktorí nezištne a neraz aj napriek osobnému riziku pomáhali paralelnej tajnej službe v činnosti. Okrem iného umožnil, aby sa v jeho kancelárii na bratislavskom magistráte schádzala takzvaná občianska vyšetrovacia komisia, ktorá zbierala a publikovala informácie o zavlečení Michala Kováča mladšieho do cudziny.

Nepozorovaný únik z krajiny sa teda podaril. Nasadol som do lietadla a na necelé dve hodiny som si mohol vydýchnuť. Nemusel som myslieť na sledovačku a na to, že môj odchod z krajiny bol prezradený. Nepokoj som začal pociťovať, až keď lietadlo rolovalo na pristávacej dráhe parížskeho letiska Charlesa de Gaulla, kde som sa mal stretnúť so spojkou. Nikdy predtým sme sa nevideli a nepočuli sme o sebe. Ten človek ma mal spoznať podľa toho, že budem mať na chrbte batoh a v ruke denník SME.

Pasová a colná kontrola prebehli bez najmenších komplikácií. V hale letiska bolo spočiatku veľa ľudí, no napokon ich tam ostalo iba veľmi málo, medzi nimi ja a ešte jeden pán vo svetlom plášti a okuliaroch. Zmätene som sa okolo seba pozeral, ruku s novinami som posúval čoraz vyššie a v duchu som sa lúčil s nádejou, že ma tu niekto čaká. Až keď bolo isté, že všetci pasažieri letu Viedeň – Paríž už opustili halu, pristúpil ku mne chlap v plášti a okuliaroch. Povedal mi: „Poďme odtiaľto preč.“

Mlčky sme prišli k jeho neuveriteľne otlčenému bielemu Mitsubishi a opustili sme areál letiska. Až keď sme boli na diaľnici smerom na Paríž, začal byť zhovorčivejší. „Igor ma požiadal, aby som sa o vás postaral. Takže prečo ste sem prišli?“ opýtal sa.

Cibula mi pred odletom prízvukoval, aby som ani spojku veľmi detailne neinformoval o svojej misii. Niežeby ju podozrieval z nelojálnosti. Veď keby jej nedôveroval, isto by ma v takejto delikátnej akcii nezveril do jej rúk. Jednoducho len dôsledne vyznával spravodajskú zásadu need to know. Znamená to, že každý zainteresovaný človek má vedieť iba toľko, koľko na splnenie svojich úloh potrebuje.

Na jednej strane Igorom Cibulom poučený o spravodajských zásadách a na strane druhej, usilujúc sa byť voči môjmu novému sprisahaneckému kolegovi zdvorilý, som sa zoširoka rozhovoril, že na Slovensku sa teraz dejú zvláštne veci a že svedok týchto udalostí by sa mal zdržiavať vo Francúzsku. Pozorne počúval, ale moje reči ho neuspokojovali, tak som sa ho opýtal, či v Paríži číta slovenské noviny. Po kladnej odpovedi som mu jednoducho povedal, že tu hľadám siskára, s ktorým som uverejnil v SME dva rozhovory, pretože chcem o jeho príbehu napísať rozsiahly materiál, a preto si jeho výpovede potrebujem nahrať na diktafón.