Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Z dejín banských miest na Slovensku

Pavel Križko

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2014 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2014 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Belička, Katarína Tínesová, Andrea Jánošíková, Jana Pálková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0094-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Pôvodná publikácia

Pavel Križko. Z dejín banských miest na Slovensku. Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied. Bratislava 1964. 356 s. Jozef Vlachovič, CSc., vedecký redaktor. Dr. Pavel Horváth, CSc., recenzent. Darina Lehotská pripravila na vydanie. Jozef Bielik, technický redaktor. Dr. Eva Bodnárová, redaktorka publikácie. Viera Usačevová, korektorka.

Bibliografické poznámky

Úvod

V staršej slovenskej historiografii zohráva významnú úlohu skupina historikov, ktorí sa svojím dielom zapájajú do národnobuditeľského procesu v druhej polovici 19. storočia. Význam týchto priekopníkov nie je dosiaľ v plnej miere docenený. A predsa i súčasní historici neraz siahajú po prácach napísaných v desaťročiach najsilnejšieho národnostného i sociálneho útlaku autormi, ktorých hlavným cieľom bolo dokázať, že i Slováci majú svoju bohatú minulosť a že sa slovenský ľud môže hrdo odvolávať na svojich predkov.

Oceniť skutočný prínos týchto pracovníkov bude možné len vtedy, keď sa našej verejnosti sprístupnia ich diela, dnes roztrúsené po časopisoch neraz ťažko prístupných, alebo zachované len v rukopisoch.

Dosiaľ je napr. len v malej miere zhodnotená nepatrná časť ináč bohatej činnosti Franka Víťazoslava Sasinka, a to jeho edičná činnosť. Bolo by však potrebné hlbšie osvetliť aj ďalšie stránky jeho činnosti, odhaliť, kde sa dopúšťa chýb tento historik-romantik, ale aj poukázať, v čom znamená jeho dielo prínos.

Literárna veda už dávno ocenila a znovu vysoko kladne hodnotí literárne dielo Jonáša Záborského. Málokomu sú však známe jeho historické články písané so značnou erudíciou a kritičnosťou. Práve osvetlenie tejto činnosti pomohlo by nám priblížiť Záborského ako dobrého znalca nielen slovenských, ale aj slovanských dejín, osvetlilo by zložitý profil literáta a historika, ktorý sleduje nielen domácu historickú produkciu, ale pozná aj Karamzina, ruskú tvorbu a pramene a oboznamuje s nimi slovenskú verejnosť. Takto v dobe, keď Slováci potrebujú pomoc a povzbudenie vo svojom životnom zápase, poukazuje Záborský konkrétne na slovanskú vzájomnosť a jej hlavného predstaviteľa, Rusko. Neukazuje však len Rusko šľachty a cárov, ale približuje Slovákom i boj ruského ľudu.

Medzi početnými ďalšími pracovníkmi (Štefan Hyroš, Ján Kerekeš, Peter Kellner-Hostinský, A. Lombardini, Fr. Šupaľa a i.), ktorých články sa objavujú v časopisoch (najmä v Letopise Matice slovenskej, Slovenskom letopise, Slovenských pohľadoch a Sborníku Muzeálnej slovenskej spoločnosti) vyniká Július Botto. Všeobecne sa vysoko hodnotí jeho dielo Slováci, Vývin ich národného povedomia (I. vyd. 1906, 1910). V tomto diele Botto načiera priamo do súčasnosti a otvorene kritizuje postup maďarizátorov. Ostatné Bottove práce sú však málo známe.

Slovenskú historiografiu druhej polovice 19. storočia početnými dielami obohatil kremnický archivár Pavel Križko. Križko (spolu so Sasinkom) aktívne podporuje úsilie Matice slovenskej o organizovanie slovenskej vedy a hojne prispieva do súčasných slovenských časopisov. V 90. rokoch podobne horlivo podporuje Andreja Kmeťa pri zakladaní Muzeálnej slovenskej spoločnosti. Nadväzuje a pestuje rozsiahle priateľské i vedecké styky s českými buditeľmi. Vo svojich štúdiách a článkoch čerpá z bohatých archívnych prameňov. Svojím dielom stáva sa Križko historikom banských miest a kritikom feudálnej spoločnosti. Hoci jeho dielo opierajúce sa prevažne o písomné pramene je objektivistické, predsa z neho vyznieva príchylnosť autora k ľudu, a to tak k poddaným, ako aj k jadru obyvateľstva banských miest, k baníkom. Križko už pozná a vo svojich článkoch pranieruje rozpory v rámci feudálnej spoločnosti. Zvýšenú pozornosť venuje protihabsburským feudálnym povstaniam. Slovami prameňov líči nádeje, ktoré vkladali obyvatelia do týchto povstaní, ale nezatajuje ani hrozné útrapy, ktoré doľahli najmä vtedy, keď sa vojenské šťastie povstalcov klátilo a zachádzalo. Poukazuje na ťažké postavenie miest a na ešte horšiu situáciu vidieckeho poddaného obyvateľstva.

Vďaka Križkovým prácam sú v staršej slovenskej historiografii stredoslovenské banské mestá pomerne najlepšie zastúpené. Kým niektorí Križkovi súčasníci vychádzajú z rozboru starých kroník a len publikovaných prameňov, kým iní hľadajú širšiu, slovanskú koncepciu, zatiaľ má Križkovo dielo svoje hlboké korene v banských mestách a dôkladne sleduje ich dejiny ako súčasť slovenských dejín.

Križko ako historik svojej doby stojí na pozíciách rodiacej sa slovenskej maloburžoázie, jeho dielo má v značnej miere objektivistický charakter (s výnimkou apologetických prác). No i pritom znamená veľký prínos pre slovenskú historiografiu jednak z materiálového hľadiska, kde jeho dielo predstavuje bohatý komplex prác o vývine banských miest a všetkých vrstiev ich obyvateľstva (počítajúc sem i obyvateľov poddanských obcí mesta Kremnice), jednak pre ostrú kritiku feudalizmu a konečne pre úprimnú snahu posilniť národné sebavedomie slovenského ľudu, dvíhať jeho vzdelanosť, predstaviť mu mnohé dovtedy neznáme obrazy zo slovenských dejín a vyvrátiť staršie tvrdenia o čisto nemeckom osídlení miest a o nehistoričnosti slovenského národa.

Historický ústav Slovenskej akadémie vied v snahe priblížiť súčasníkom to najcennejšie z odkazu predkov a oboznámiť verejnosť s výsledkami staršej slovenskej historiografie rozhodol sa vydať najhodnotnejšie Križkove štúdie. Najobsažnejšia z nich, Dejiny banských miest v čase povstania Františka Rákóczyho II., dosiaľ nebola vydaná tlačou. Dostáva sa v preklade z nemeckého rukopisu do rúk slovenského čitateľa po prvý raz. Z ostatných príspevkov, rozptýlených po starších ročníkoch časopisov, ktoré sú dnes zväčša ťažko prístupné, vybrali sme najvýraznejšie štúdie. Je to predovšetkým významná a cenná základná práca pre poznanie pôsobnosti a vývinu kremnickej banskej komory (Kremnická komora a jej grófi). Kritiku stredovekého a vôbec feudálneho súdnictva predstavuje ďalší príspevok o Martinovi Derrovi. Posledné z vybratých príspevkov hovoria o vzdelanom slovenskom poddanom, ktorý vďaka svojmu jasnému rozumu a rozhľadu dosiahol uznanie a rešpekt u nadriadených kremnických mešťanov (Matej Holeš), a o smelom schopnom obchodníkovi Stanislavovi Vilhelmovičovi, ktorý hoci Slovák, prenikol medzi nemeckých mešťanov a dlhý čas odolával ich úsiliu vyhnať ho z mesta.

Pripojený prehľad Križkovho diela a najmä zoznam jeho prác podáva podrobné informácie o bohatej činnosti tohto kremnického archivára a jedného z popredných predstaviteľov staršej slovenskej historiografie.

Pri príprave Križkových štúdií pre tlač bolo potrebné urobiť niektoré zásahy. Predovšetkým boli skrátené niektoré poznámky v štúdii o kremnickej komore a v štúdii o povstaní Františka Rákóczyho, v ktorých Križko citoval celé listiny, teda aj partie nie potrebné pre pochopenie textu. Z úvodných statí boli vypustené niektoré odseky, do najmenších podrobností rozvádzajúce menej závažné otázky. Vypustenie uvedených odsekov a skrátenie poznámok nijako neruší súvislý text ani zmysel štúdie.

Historický ústav SAV, Bratislava 1962

Dejiny banských miest v čase povstania Františka Rákóczyho II. (1703 — 1711)[1]

Boj, ktorý vypovedal viedenskej absolutistickej vláde a jej orgánom František Rákóczy II., priniesol aspoň na niekoľko rokov významné uľahčenie mestu Kremnici a ostatným šiestim banským mestám, ktoré koncom predošlého obdobia silne utláčali a obmedzovali reštauračné komisie, vysielané každoročne bratislavskou uhorskou dvorskou komorou.

Keď sa Rákóczymu s pomocou kapitána Lehemanna, strážcu jeho väzenia vo Viedenskom Novom Meste, podarilo 7. novembra 1701 dostať na slobodu,[2] našiel celú krajinu priaznivo naklonenú svojim zámerom a pripravenú. Železná päsť cudzincov totiž v tom čase veľmi ťažko doliehala predovšetkým na kráľovské mestá, ktoré síce mali od stáročí titul „slobodné“, v skutočnosti boli však ťažko podrobené. Rovnako ju pociťovala aj početná šľachta vlastniaca určitý počet obyvateľov a mnohé privilégiá. Cítili ju ďalej aj oveľa silnejšie župy, ktoré práve aktuálnou požiadavkou „pravej viery“, rozšírením katolíckej cirkvi a prenasledovaním prívržencov iných vierovyznaní poskytli mocipánom celkom prijateľnú zámienku k ešte väčšiemu rozšíreniu ich moci. Okrem toho im umožnili sledovať ich egoistické záujmy ako aj zahaliť činnosť, odporujúcu platným, zo snemu na snem obnovovaným, prípadne povoľovaným zákonom. Nielen sama vláda, ale aj jej nižšie orgány boli úplní despoti, u ktorých skoro všade platilo násilie miesto práva a ktorí až do krvi vyciciavali ľud silne postihnutý vojnou s Turkami ukončenou v poslednom desaťročí, zaťažený vysokými poplatkami a na vtedajšie pomery ohromnými vojnovými daňami. Morálne a materiálne zničení žalovali sa ľudia každého stavu a každého náboženstva a nadávali na nezaslúžený osud, ktorý im hrozil úplnou záhubou.

Za takýchto podmienok rozvinul Rákóczy zástavy a siahol po meči, aby pomstil príkorie, ktoré jeho vlasť už dlhé roky musela trpieť, aby znovu vybojoval Uhorsku takmer pochovanú slobodu[3] a aby mu pomohol k niekdajšiemu blahobytu. Hneď pri svojom vystúpení získal početných prívržencov, ktorí jednak oduševnení takým istým prianím, jednak nahnevaní na doterajších mocipánov, jednak aj dúfajúci, že si zaistia lepšiu existenciu, zhromaždili sa pod jeho zástavami. Pravdaže, našli sa medzi nimi aj mnohí takí, ktorí túžili len po lúpežiach a nastalé nepokoje využili na rozličné násilenstvá a plienenie. Táto okolnosť spočiatku ťažko poškodzovala podujatia Rákóczyho, pretože všetci poriadkumilovní ľudia, najmä však mestá, sa s odporom odvracali od takýchto vyvrheľov ľudského pokolenia, tiahnúcich okolím v celých tlupách, a merali všetkých prívržencov povstania rovnakou mierou.[4] Neskoršie sa vec, pravdaže, vyjasnila a Rákóczy našiel v mestách veľmi verných a spoľahlivých spojencov.

Príchod Rákóczyho vojska

Len čo sa v Uhorsku rozšírila zpráva o povstaní Rákóczyho proti cisárovi a jeho vláde, už sa starali niekoľkí verní cisárovi, najmä komorskí úradníci, ktorí boli sem dosadení z cudzích krajín, aby odvrátili hroziace nebezpečenstvo. Za týmto účelom organizovali v banských mestách meštiansku milíciu.

V Kremnici ju utvorili už 6. septembra 1703 a jej veliteľom sa stal Ján von Schmiedegg. Všetci mešťania boli ozbrojení a dostali rozkaz, aby veliteľa v každej núdzi, v prípade útoku vo dne i v noci poslúchali a aby mu prísahou k panovníkovi prisľúbili vernosť a poslušnosť. V tej veci hlavný komorský gróf nedávno písal z Viedne, že „milícia čoskoro príde a toto zlo odstráni“.[5] Mesto Kremnica dalo zároveň opraviť padacie mosty pri bránach, zamurovať brány a strážiť všetky cesty do vnútorného mesta. Ešte skôr ako v Kremnici dostalo aj obyvateľstvo Banskej Štiavnice potrebné zbrane a meštianstvo bolo podriadené rozkazom Hellenbacha, baníci však rozkazom banského majstra.[6]

Stredoslovenské banské mestá dostali potrebné pokyny na odvrátenie hroziaceho nebezpečenstva, totiž oných viac alebo menej ozbrojených bánd, ktoré rabujúc a drancujúc stále rástli a o skutkoch ktorých informovali mestá začiatkom júla komorskí úradníci.[7]

Okrem komorských úradníkov bedlivo sledovala všetky kroky obyvateľov banských miest aj časť katolíckeho duchovenstva; určite sa obávala, že sa obyvatelia týchto miest postavia za Rákóczyho a jeho vec. Obava bola vtedy ešte predčasná, pretože zatiaľ nebolo náznakov, ktoré by mohli poukázať na jej oprávnenosť, a predsa už v auguste bolo možno pozorovať priateľov a prívržencov Rákóczyho a tu i tam boli jednotlivé osoby prenasledované. Sám ostrihomský arcibiskup nariadil zatknúť rektora kremnickej latinskej školy Jána Dulického a prísne ho vypočúvať, pretože ho verejne obvinil pre korešpondenciu s rebelmi a ako corpus delicti poslal mestskej rade ceduľu popísanú tajným písmom. Len prísaha, že tá ceduľa je vytrhnutá strana z knihy a nič iného, pomohla rektorovi, ktorému aj jeho farár dal spočiatku najlepšie vysvedčenie, neskoršie však, keď mu arcibiskup zakázal vyučovať, musel mu pomáhať aj v ťažších skúškach.[8] Tak prívrženci cisára a jeho vlády nedôverujúc ľuďom, medzi ktorými žili, úzkostlivo očakávali príchod vojska, ktoré by podporilo ich slabé sily a ktoré by znovu upevnilo pôdu klátiacu sa im pod nohami.

Viedenská pomoc, ktorú prisľúbil hlavný komorský gróf, dala medzitým ešte dlho čakať na seba a ohlásené vojsko sa zatiaľ neukazovalo. Zato väčšiu čulosť vyvinula tá strana, proti ktorej organizovali komorskí úradníci meštiansku milíciu.

Prvá zpráva o postupe Rákóczyho vojska proti banským mestám došla do Kremnice zo Zvolena dňa 14. septembra 1703.[9] Toto mesto totiž na základe výpovedí niekoľkých detvianskych sedliakov, rozoslaných po Zvolenskej župe na výzvedy, oznamovalo, že dňa 12. septembra na poludnie vtiahlo do Lučenca tisíc mužov — kurucov alebo rákóczyovcov s desiatimi zástavami pod vedením istého Ibrányho. Zvolen súčasne žiadal o okamžité oznámenie všetkých zpráv, ktoré Kremnica dostala od hlavného komorského grófa. Zdá sa však, že úrad hlavného komorského grófstva dlhší čas nedostal nijaké zprávy o Rákóczyho vojsku, pretože čoskoro toto vojsko obkľúčilo a obsadilo banské mestá. Dňa 18. septembra napoludnie prišlo Rákóczyho vojsko z Liptova na Staré Hory, prepadlo tamojšieho šafára a vydrancovalo niekoľko domov;[10] hneď nato odišla časť mužstva do Španej Doliny, aby túto osadu, najmä však tamojších komorských úradníkov, primäla vzdať sa.

Ján Radvanský bol vtedy už u Rákóczyho a zvolenský hlavný župan barón von Schmiedegg, rodený zvolenský šľachtic sa podľa všetkého zdania skoro dorozumel s povstalcami, a preto sa nechystal prekážať rákóczyovskému vojsku pri okupácii Zvolenskej župy. Na prosby a požiadavky vojska, vyslaného do Španej Doliny nemohla alebo nechcela táto osada, prípadne tamojší banský správca nič odpovedať, ani požadovanú sumu vyplatiť. Preto bola aj Špania Dolina vydrancovaná. Odtiaľ sa vojaci, povolaní sem z Liptova, odobrali do dediny zvanej Selce, ležiacej asi hodinu cesty na východ od Zvolena a dňa 19. septembra zvolili si túto dedinu na určitý čas za zhromaždisko.[11]

V tom istom čase vrátilo sa do Zvolenskej župy Rákóczyho vojsko aj z Novohradu a na niekoľko dní obsadilo Detvu a Očovú. Potom odtiahlo priamo na Selce, aby sa spojilo s vojskami neprestajne prichádzajúcimi zo severu.

Vyjednávanie banských miest s Rákóczyho vojskom

Dňa 20. septembra 1703 žaloval sa už Zvolen na silné utláčanie. Toho dňa totiž medzi jedenástou a dvanástou hodinou predpoludním prišli ôsmi rákóczyovskí jazdci pred Hornú bránu a žiadali o vpustenie do mesta, aby si mohli kúpiť niektoré potrebné veci. Boli však odmietnutí so slovami, že Zvolen odpovie na násilie násilím.[12]

Na to bol skutočne pripravený, aj jeho mešťania stáli v zbrani vo dne v noci, aby v pravom čase čelili prípadnému nepriateľskému prepadu, a tak chránili a obránili svoje mesto pred drancovaním. Samotnému Rákóczymu by sa však sotva boli postavili na odpor, pretože všetky dochádzajúce zprávy jednohlasne potvrdzovali skvelý úspech jeho úsilia. V tom čase totiž, keď ešte Rákóczyho vojská neohrozovali Zvolen, vyhlásili sa už otvorene za prívržencov mnohé mestá a župy, ležiace na juh a západ od Zvolena, medzi nimi aj Krupina,[13] Levice a Nitra a podľa zpráv Tomáša Ebeckého zo Zvolena stáli pripravené prekročiť Váh a získavať pre povstanie ešte západnejšie oblasti.

Medzitým bolo preložené zhromaždisko Rákóczyho vojska postupujúceho do Zvolenskej župy zo Seliec do Ľupče a už 23. septembra bolo tu tisíc jazdcov a ešte viac pešiakov.[14]

Za takýchto okolností považovalo aj kremnické meštianstvo za správne neodporovať kniežaťu Rákóczymu a dohodnúť sa s jeho vojakmi, ktorí by sa mohli preukázať pasom alebo sprievodným listom. Meštianstvo totiž uznalo, že by si svojou ďalšou poslušnosťou voči komorským úradníkom verným cisárovi, najmä však voči ich predstavenému Karlovi Theobaldovi Mayerenovi, ktorý ich chcel za všetkých okolností podporovať v odpore a vyvíjal neobyčajne účinnú agitáciu pre cisársku stranu, mohli privolať hnev Rákóczyho a napriek obrovskému úsiliu neboli by vstave mesto dlhší čas obrániť. Ba obávali sa, že v prípade urputného odporu by Rákóczyho vojská vypálili nielen predmestia, ale aj banské, hutnícke a stupové budovy, a tak jedným razom by mesto i s celým okolím upadlo do najkrajnejšej biedy. Mesto chcelo chrániť seba a svoj majetok na život a na smrť len voči menším bandám počítajúcim menej než tisíc mužov, a zaoberajúcim sa výlučne rabovaním a drancovaním. Preto boli ešte postavené stráže a mesto bolo vo dne v noci starostlivo strážené.[15]

Štiavnické meštianstvo malo tú istú mienku a podľa príkladu mesta Krupiny začalo vyjednávať s Rákóczyho veliteľmi, čo trvalo dlhší čas. Od toho, že sa toto mesto nepostavilo na stranu Rákóczyho hneď po Krupine, zdržali ho len tamojší erárni úradníci, ktorých písomne odrádzal hlavný komorský gróf, ktorý ušiel do Viedne.

Banské mestá sa takto ocitli v najväčšom nebezpečenstve, pretože navonok podliehali ešte stále cisárovi, a preto sa ich meštianstvo ozbrojilo a vytvorilo milíciu. Pritom ich však rákóczyovské vojsko zo dňa na deň viac obkľučovalo a zo všetkých strán obkolesovalo. Bolo veľmi zle, že prestal starý súlad a pevná súdržnosť, ktoré prv tieto banské mestá neobyčajne silne udržiavali a vďaka ktorým sa jednotlive i spoločne chránili pred tureckým jarmom a udržali slobodnými. Každé mesto konalo na vlastnú päsť, nevediac, či má chrániť svoje vlastné záujmy pred všetkými, alebo nasledovať rady komorských úradníkov a poslúchať ich rozkazy.

V tejto kritickej situácii ozvala sa Kremnica, rákóczyovskými vojskami ešte najmenej potláčaná, že sa banské mestá len tak môžu zachrániť, ak sa budú opierať o svoje vlastné sily, brániť svoje záujmy a pritom jednomyseľne konať a postupovať. Preto zvolalo ako hlavné banské mesto všetkých sedem banských miest na 1. októbra do Zvolena. Toto zhromaždenie sa však sotva uskutočnilo, pretože rákóczyovské vojská práve obsadili všetky cesty medzi Zvolenom a ostatnými banskými mestami.

Štiavnica aspoň písala deň pred zhromaždením, totiž 30. septembra, že nemôže svojich vyslancov poslať na zhromaždenie, pretože mestská rada musí permanentne zasadať a každú hodinu musí odpovedať na listy prichádzajúce od „uhorskej milície, táboriacej okolo Banskej Štiavnice, a jej veliteľov. Okrem toho vyslanci by vraj len ťažko a s nebezpečenstvom mohli preniknúť až do Zvolena cez vojská všade ležiace a sem-tam prechádzajúce.[16]

Tak zostali banské mestá odkázané len samé na seba a museli sa podrobiť po jednom veliteľovi rákóczyovského vojska.

Obsadenie banských miest

Zvolen bol už 5. októbra 1703 v rukách rákóczyovského veliteľa Ladislava Záboreckého.[17] V tom istom čase zaujal iný veliteľ aj Banskú Štiavnicu s Belou a Pukancom. Len Kremnica ostala ešte niekoľko dní nezávislá, hoci zvolenský veliteľ Záborecký už 6. októbra poslal list veliteľovi zámku Podhradie ležiacemu v Nitrianskej župe cez Kremnicu a požiadal tunajšiu mestskú radu o ďalšie doručenie tohto listu.[18] Až 10. októbra prišiel do Kremnice rákóczyovský kapitán Juraj Horváth a vyzval mesto, aby sa poddalo kniežaťu. Súčasne priniesol od Rákóczyho protekčné listiny pre Kremnicu a pre ostatné banské mestá.[19]

Kremnica sa vzdala bez odporu. Dňa 13. októbra ju vyzvali rákóczyovskí komisári, vyslaní pre jednotnú správu miest, aby poslala vyslancov do Zvolena, ktorí by tam prevzali potrebné nariadenia a informácie a predniesli všetky svoje žiadosti a sťažnosti.[20]

Žiadosť komisárov bola splnená. Čo však kremnickí vyslanci vybavili, nemožno zistiť z archívnych spisov. Z kuriálneho protokolu[21] je zrejmé jedine to, že komisári osobne sľúbili prísť do Kremnice. Podľa tohto sľubu ohlásili dňa 24. októbra svoj príchod na nasledujúci deň.[22] Súčasne žiadali Kremnicu, aby nevpúšťala do mesta vojakov a keby už tam nejakí boli, aby im okrem potrebného chleba, sena a ovsa nič nevydali a nedovolili im robiť nijaké výtržnosti. Medzitým Kremnicu už viackrát obťažovali predchádzajúce vojská a ich velitelia, a obyvateľstvo sa žalovalo, že mesto bolo nútené trpko sa sťažovať na tieto výtržnosti u hlavného veliteľa celého rákóczyovského vojska grófa Mikuláša Bercsényiho. Tento sľúbil v liste, datovanom z tábora pri Tokaji dňa 22. októbra 1703,[23] že potrestá výtržníkov a poslal mestu nový protekčný list od Rákóczyho.[24] V ňom sa prísne zakazuje vojenskému veliteľovi ako aj obyčajným vojakom alebo politickým úradníkom akékoľvek šikanovanie Kremnice.

Prichádzajúce vojská, resp. ich velitelia žiadali od mesta predovšetkým peniaze vo vysokých sumách a ono im dávalo, kým len malo. Mestská pokladnica sa však skoro vyčerpala a bolo treba zvolať už 20. októbra mestské zastupiteľstvo, aby sa postaralo o zaobstaranie potrebných peňazí. Volená obec pozostávajúca z 24 mužov podala návrh na vypísanie dvoch splátok domestikálnej dane, ktorú by mohli mešťania čo najskôr zaplatiť. Avšak mestský výbor[25] sa žaloval prostredníctvom svojho predstaveného — orátora na veľkú núdzu, ktorou trpia obyvatelia tohto mesta, pretože jednak pre nepokojné časy nemôžu navštevovať jarmoky, jednak pre stále stráženie museli zanedbávať svoju prácu, a tak si nemohli nič zarobiť. Preto sa výbor domnieval, že by bolo lepšie zinkasovať staré dlhy a upraviť poplatky z vína. K platnému rozhodnutiu vtedy nedošlo a mestská rada si musela v prípade núdze požičiavať pre mestskú pokladnicu na vlastnú päsť u jednotlivých bohatších mešťanov.[26]Okrem toho na vybavovanie stále prichádzajúcich zpráv a listov a iných naliehavých záležitostí bola ustanovená parlamentná komisia, ktorú tvorili mestský richtár Anton Hell, ďalej senátor Baltazár Kaiser, Krištof Freyseysen a Daniel Warron, notár Martin Herkel a orátor mešťanov Matej Clauser.

Na tom istom zhromaždení volenej obce prečítali aj list Turčianskej župy,[27] vyzývajúcej mesto, aby postavilo za svoje majetky, ležiace v tejto župe, troch husárov a jedného trubača. V tomto čase šiel aj Turiec ruka v ruke s Rákóczym a posielal svoj podiel mužstva do jeho vojska. Komisári ohlásení na 25. októbra skutočne prišli do Kremnice a pobudli tu niekoľko dní.[28] Načo však prišli a čo tu všetko robili, nemožno zistiť z archívnych spisov.

Šlikov vpád

Asi o týždeň nato museli sa rákóczyovské vojská stiahnuť pred cisárskym generálom grófom Šlikom prichádzajúcim od severu, a prepustiť mu banské mestá. Časť kremnického obyvateľstva priateľsky privítala túto udalosť a vyslala ku generálovi posolstvo s uistením o nezmeniteľnej vernosti a oddanosti Kremnice k cisárovi. Generál Šlik sľúbil 13. sept. 1703 v liste zo Zvolena, že čo najskôr navštívi Kremnicu a privedie so sebou aj hlavného komorského grófa, baróna Ludwiga Alberta von Thavonattha, ktorý pod ochranou vojska opäť navštívi svoje banské mestá. Mesto Kremnica urobilo všetky prípravy, aby čo najslávnostnejšie prijalo vysokých hostí.[29]

Možno ľahko pochopiť, že takéto holdovanie a z toho plynúca oddanosť cisárskemu generálovi a sprevádzajúcemu ho hlavnému komorskému grófovi veľmi dobre padla; že sa tým však Kremnica pozbavila všetkej opory a utrpela nesmierne škody, o tom sa malo toto mesto poučiť už najbližšie dni.

Potrestanie Kremnice

Následkom toho, že Šlik napadol a zaujal banské mestá a odtlačil Rákóczyho vojsko z ich blízkosti, ponáhľal sa Bercsényi od Tisy, aby tieto významné mestá znovu vyrval nepriateľovi. Cestou si pribral význačné posily a už 15. novembra sa objavil vo Zvolene. Šlik, ktorý uznal, že sa nemôže pustiť do boja s protivníkom oveľa silnejším a vo všetkom prevládajúcim bez toho, žeby vystavil svoje vojsko istej skaze, stiahol sa náhle k Trenčínu, odkiaľ vytiahol do týchto krajov, a ponechal priskoro jasajúcu Kremnicu svojmu osudu.

Bercsényi, ktorý vedel veľmi dobre o holdovaní Kremnice nepriateľovi, poslal dňa 16. novembra zo svojho tábora pri Zvolene naliehavý list, v ktorom ostro vyčítal Kremničanom ich odpadnutie od Rákóczyho. Okrem toho sa vyhrážal, že ak toto mesto nepošle bezodkladne niekoľko vyslancov k Rákóczymu, ak nezloží znovu prísahu kniežaťu alebo ak ju ešte raz poruší, Bercsényi buď sám alebo prostredníctvom iných veliteľov spustoší ohňom a mečom mesto a všetky jeho majetky.[30] Teraz sa Kremnica pre nerozvážnosť niekoľkých svojich obyvateľov ocitla vo veľkom nebezpečenstve. Ak sa mesto chcelo ubrániť skaze, muselo sa bez protirečenia podrobiť nariadeniu Bercsényiho a prostredníctvom zástupcov vyslaných ihneď do Zvolena znovu prisahať nezlomiteľnú vernosť Rákóczymu a krajine.

Bercsényi privítal kremnických vyslancov ostrými slovami, a keď prijal od nich prísahu, uložil mestu Kremnici ako trest za nevernosť 10 000 zlatých výpalného, ktoré mala Kremnica odviesť v čo najkratšom čase do pokladnice Bercsényiho armády.[31] Okrem toho žiadal úplný výstroj pre 300 hajdúchov, 600 pušiek, všetky v meste sa nachádzajúce patróny, 20 000 chlebov, 400 meríc jačmeňa, ktorý mala Kremnica odoslať spolu s Tekovskou župou, 140 centov kamennej soli, a konečne v prípade, že vojsko bude potrebovať obilie a nebude ho môcť kúpiť, ešte ďalších 1000 meríc žita, toto posledné však za peniaze.[32]

Tento trest bol pre mesto o to ťažší, že mestská pokladnica bola úplne prázdna a posledný zvyšok peňazí bol vydaný na prípravy pre prijatie grófa Šlika a hlavného komorského grófa. Aby teraz aspoň trochu zmiernila hnev Bercsényiho a získala od neho dlhší termín na odovzdanie 10 000 zlatých, poslala mestská rada i volená obec vyslancov Ferdinanda Freyseysena a Pavla Ertla k barónovi Schmiedeggovi s úpenlivou prosbou,[33] aby prenechal mestu striebrom okutý konský postroj,[34] ktorý by mohla poslať ako dar generálovi Bercsényimu. Schmiedegg pomohol v núdzi a mesto sa poponáhľalo poprosiť Bercsényiho o zmiernenie a pozhovenie vo veci trestu alebo aspoň o predĺženie termínu platenia.

Bercsényi síce nechcel o oddialení uloženého trestu ani počuť, povolil však to, že Kremnica nemusí zaplatiť 10 000 zlatých odrazu, ale vo viacerých splátkach a v ľubovoľnom čase. Prvú splátku 1700 zlatých, na ktorú požičala mestu komora 1000 zlatých,[35] odovzdala Kremnica už 27. novembra Bercsényiho tajomníkovi Martinovi Kossovičovi v tábore pri Svätom Kríži.[36] Zaplatenie ostatných peňazí odložila až na nasledujúci rok, pretože bolo pre ňu ťažké vymáhať dane a poplatky od meštianstva a poddaných alebo si peniaze niekde vypožičať.

Vnútorné reformy mesta Kremnice

Popri starosti o zaobstaranie peňazí musela sa Kremnica zaoberať aj možnosťou rozmnoženia svojej brannej sily a inými mimoriadnymi záležitosťami. Na zhromaždení volenej obce dňa 10. decembra 1703[37] sa rozhodlo predovšetkým zlepšiť stav mestskej pokladnice a postarať sa, aby ju v prípade núdze bolo možno ihneď používať. Ďalej zhromaždenie rozhodlo, že ranených vojakov nebudú nabudúce vydržiavať jednotliví obyvatelia, ale mesto zo svojich prostriedkov. Má sa o nich starať mestský chirurg v nemocnici. Chirurg má len oznámiť, koľkých tu môže umiestniť. Nato bolo vydané rozhodnutie, že dva voly zakúpené mestom treba dobre vykŕmiť, potom zabiť a sekať po troch denároch za libru, pričom sa nesmie predávať iné mäso, a že sa senom a ovsom musí veľmi šetriť.

Podľa tretieho rozhodnutia mali vzrásť príjmy mestskej pokladnice, podľa štvrtého bolo treba jednak ušetriť žold kočišom, jednak však, a to najmä uviesť mestské hospodárstvo do takého stavu, aby mesto mohlo dávať vojakom sľúbený krm pre kone z vlastného a nemuselo ho kupovať za ťažké peniaze od cudzích.

Členovia volenej obce sa snažili nájsť taký spôsob, aby na jednej strane zveľadili mestské príjmy, na druhej strane však vydali smernice pre také manipulovanie mestským majetkom, bez akého mestská pokladnica nemohla uniesť stále stúpajúce náklady. Vyčerpané meštianstvo jej nemohlo poskytnúť výdatnejšiu pomoc.

Kremnica mala totiž zaplatiť nielen väčšiu časť Bercsényiho výpalného 10 000 zlatých a neprestajne sa starať o takmer denne prichádzajúce vojská,[38] ktoré stáli mesto nesmierne peniaze, pretože mnohí velitelia si dovolili na vlastnú päsť napriek Rákóczyho protekčnému listu požadovať od mesta pod rozličnými zámienkami početné príspevky. Okrem toho muselo mesto dávať rozličným politickým a vojenským úradníkom a hodnostárom, s ktorými prišlo do styku, väčšie či menšie dary, ak nechcelo uvaliť na seba hnev týchto drobnejších tyranov a utrpieť značnú škodu. Ba často muselo prispievať na plat úradníkom ustanoveným nielen pre Kremnicu, ale aj pre celú oblasť.

Kremnica považovala za potrebné predovšetkým dať generálovi Károlyimu, ktorého vojská boli v banských mestách, dar v mene všetkých banských miest, a preto písala Banskej Štiavnici a Banskej Bystrici. V liste oznámila obom mestám, že odporúčala kremnickým vyslancom vyslaným do Bercsényiho tábora ohľadom odpustenia obrovského poplatku predpísaného mestu komisármi, aby darovali grófovi Károlyimu model bane zhotovený zo striebra v cene asi 1000 zlatých. Potom vraj môžu banské mestá s istotou očakávať odpustenie dodávky šatstva, ktoré majú odviesť, a iných požiadaviek. Avšak Banská Štiavnica dňa 15. decembra[39] odpovedala, že na tento dar zo zásady nemôže prispieť, pretože už takmer úplne odovzdala predpísané množstvo odevov, a Banská Bystrica si vymienila, že túto vec najprv triezvo preskúma a až potom odpovie na list Kremničanov. Takto nemohla Kremnica žiadať príspevok na navrhovaný dar ani od iných banských miest, a pretože z rozličných dôvodov sa sama nezmohla na tento dar, musela odviesť celé množstvo požadovaných vecí.

Okrem toho súčasne s odpoveďou Štiavničanov prišiel list Bystričanov, oznamujúci Kremnici, že Rákóczym vymenovaný komisár pre banské mestá Ján Schröter požaduje mesačný plat, veď vraj banské mestá svojho času poskytovali mesačný dôchodok cisárskym generálom.[40] Podľa listu mali platiť banské mestá Schröterovi mesačne 50 ríšskych toliarov.

Kremnica na tento prípis odpovedala, že „hoci toto mesto aj tak má už 11 hajdúchov podriadených veliteľovi alebo kapitánovi mestskej stráže, o ktorých sa má nielen starať, ale ich aj mesačne platiť, podľa práva nie je povinné prispievať na vydržiavanie komisie. S ohľadom na ráz kraja nemôže platiť rovnako ako ostatné mestá, ale chce primerane prispievať.“[41] Kremnica sa musela teda odhodlať, že prevezme časť aj tejto ťarchy, a aby sa jej odrazu zbavila, poslala Schröterovi 200 zlatých.[42]

Avšak ani menším banským mestám sa neviedlo lepšie. Aj Nová Baňa sa žalovala Kremnici v liste z 18. decembra na svoje útrapy.[43] Podnet k tomuto listu dal Novej Bani rozkaz levického slúžneho, ktorý žiadal od nej jedného bubeníka a dve zástavy. Vo svojom trápení hľadala teraz Nová Baňa, odvolávajúc sa na pradávnu konfederáciu, radu a pomoc u Kremnice, a zdôrazňovala potrebu jednotného postupu všetkých banských miest. Nie vyslanie bubeníka s bubnom a zástavami, ale viac-menej okolnosť, že si slúžny dovolil rozkazovať slobodnému kráľovskému mestu, pôsobila tiesnivo na Novú Baňu a hlboko urazila meštiansku pýchu všetkých banských miest, pretože i keď upadli do ťažkej biedy, predsa nechceli byť rovné so sedliakmi. Kremnica radila ako najlepšie vedela a mohla, a niekoľko dní nato sama podnikla kroky v záujme ťažko utláčaných banských miest.

Insurekcia

Medzitým dňa 20. decembra 1703 prišiel Tekovskej župe — ako aj iným susedným župám — rozkaz nariadiť osobnú insurekciu. Aj Kremnica bola vyzvaná, aby čo najlepšie ozbrojila všetkých svojich zbraneschopných mužov a vyslala ich do tábora, ktorý župa zriadila pri Svätom Beňadiku.

Tento rozkaz prišiel však práve v najnevhodnejšom čase. Kremnica ho nijako nemohla splniť, pretože pred niekoľkými dňami si mešťania vyžiadali takmer všetky zbrane, ktoré boli v meste, a na základe Bercsényiho rozkazu z 18. novembra museli ich odovzdať vojenským komisárom. Okrem toho potrebovala Kremnica svoje mužstvo na stráženie mesta a na ochranu pred rozličnými prepadmi a drancovaním menších vojenských tlúp.

Keď to Kremnica zo zasadania volenej obce oznámila župe a prosila, aby ako ťažko postihnutá bola ušetrená aspoň od osobnej insurekcie, bola to kázeň pre hluché uši. Na svoju prosbu dostala od Kazyho odpoveď, že takéto sťažnosti podáva v celom Tekove každý šľachtic, a predsa župa musí dať generálovi k dispozícii svoj kontingent. Zatiaľ Kazy poprosil mesto, aby poslalo aspoň trúbu a jazdeckú zástavu veliteľovi tekovských insurgentov Kadasovi do Sv. Beňadika pre Szelecsényiho.[44]

Kremnica sa obrátila dňa 26. septembra priamo na knieža Rákóczyho. V liste, podporovanom aj Schröterovým listom,[45] vylíčila položenie mesta, a poprosila knieža, aby ju ušetril od insurekcie. Takto získala proti župe závažnú zámienku, pre ktorú neodoslala žiadané mužstvo do Sv. Beňadika až do odpovede na svoju žiadosť a ušetrila aspoň vydržiavacie trovy za polovicu mesiaca.

Rákóczy ešte prv než dostal list Kremničanov do rúk, napomenul mesto Kremnicu, ktoré ešte neodviedlo všetky zbrane Schröterovi.[46]

Župa, na ktorú naliehal aj Bercsényi, však nechcela čakať na kremnických insurgentov, kým dôjde odpoveď od kniežaťa, a neprestajne nútila mesto, aby odoslalo zbraneschopné mužstvo, najmä armalistov, do župného tábora. Toto prinútilo konečne armalistov k tomu, že 5. januára 1704 vyslali hlavného notára Herkela k Bercsényimu do Šamorína s darom a s návrhom, že postavia do poľa toľko pešiakov, koľko je v Kremnici armalistov a budú ich vydržiavať na vlastné trovy. Ján Schmiedegg sám písal Bercsényimu a tento súkromný list rozhodol celú záležitosť podľa priania prosebníkov.[47]

Spočiatku chcel síce Bercsényi za jedného armalistu dvoch mužov. Konečne však súhlasil s prosbou Herkela a s písomným návrhom Jána Schmiedegga a uspokojil sa s ponúkaným počtom náhradníkov. Za miesto pobytu pre kremnické vojsko určil Bercsényi dňa 16. januára 1704 Zvolen a podal o tom zprávu tamojšiemu kapitánovi Tomášovi Ebeckému, ako aj Tekovskej župe.[48] Takto bola Kremnica oslobodená od osobnej insurekcie, a armalisti vedeli z toho tažiť. Len bohatší spomedzi nich prispievali na zverbované mužstvo, zvyšok musela doplatiť vojenská pokladnica.[49]

Koniec ukážky