Vojtěch Matocha

Prašina 3

© Vojtěch Matocha, 2020

Illustrations © Karel Osoha, 2020

Translation © Marta Maňáková, 2021

Design & Layout © Nikola Janíčková (Take Take Take), 2020

Slovak edition © Artforum, 2021

Vydání této publikace podpořilo Ministerstvo kultury České republiky.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Napísal Vojtěch Matocha
Ilustroval Karel Osoha

Nehľadajte ma

Niekto otvoril okno a do triedy sa vovalil horúci vzduch. Zavoňala pokosená tráva a rozpálený asfalt. Spolužiaci jeden po druhom odchádzali, on zostal sedieť s nosom zaboreným do knihy. Nikoho tu nepoznal a nikto sa s ním nechcel baviť. Ešte stále si nezvykol, že sem nepatrí. No a čo, o dva týždne sa začnú prázdniny a v septembri bude zase všetko inak. Nové mesto, nová škola, nový život.

Vyšiel z triedy, zbehol po schodoch k východu a cez školský dvor zamieril k betónovej budove jedálne. Neponáhľal sa. Mama príde až o pol. Napil sa z plastovej fľaše – voda bola teplá.

Odniekiaľ z diaľky začul svoje meno. Otočil sa, ale nikoho nevidel. Až potom si všimol drobnú postavičku, ktorá naňho mávala spoza plota na opačnej strane dvora. Štíhle dievča v zelených šortkách a vyťahanom bielom tričku, tmavé vlasy zviazané do chvosta, okolo zápästia gumový náramok. Hneď sa mu zlepšila nálada. Trval len okamih: záblesk úprimnej radosti, že ju zase vidí. Vzápätí si uvedomil, čo jej musí povedať, a dobrá nálada bola fuč. Zavrel fľašu, hodil ju do batoha a vydal sa za En.

„Koľko máš času?“ opýtala sa, keď si spolu sadli na tehlový múrik. Chrbtami sa opreli o riedke kovové tyčky plota, každý z inej strany. Kvitnúca baza sa nad nimi skláňala ako veľký biely slnečník, nebolo na nich vidieť zo školy ani z ulice.

„Maximálne polhodinu,“ odpovedal Jirko zdráhavo. Musí jej to povedať, tak na čo ešte čaká? Zhlboka sa nadýchol a dodal: „Naši sa chcú odsťahovať.“

En skamenela. Vyšklbla mu ruku z dlane a obrátila sa, takže sa teraz o múrik opierala kolenami. „Kam?! Kedy?! A prečo? Myslela som, že keď už si v tejto škole, tak…“

„Ešte to nie je isté,“ zamrmlal Jirko. „Ale chcú to stihnúť čo najskôr, aby som mohol od septembra chodiť zas niekam inam. Odsťahujeme sa na Moravu alebo… na Slovensko,“ rozhodil bezradne rukami. „Alebo ešte ďalej… čo najďalej od… však vieš…“ Vetu nedokončil. Zovrel pery a významne pozrel smerom k tmavému, takmer neviditeľnému fliačku na severnom obzore. „Otec sa uchádza o miesto v nejakej advokátskej kancelárii v Amsterdame. Rozhodnutie dostane v júli. A potom sa uvidí.“

En zalapala po dychu. „V Amsterdame…?“ zašepkala. „Veď… to znamená…“

„Ešte nie je nič definitívne. Mama nechce odísť. A ja už vôbec nie,“ dodal Jirko a uhol pohľadom. „Len pochybujem, že tatka presvedčíme.“ Obaja dlho mlčali. Budúcnosť vrhla do slnečného letného dňa dlhý tieň.

Na jar sa svet dozvedel pravdu. Video, ktoré En natočila v sále pod Šibeničným vrchom, sa postupne objavilo na všetkých televíznych kanáloch. Nezreteľný obrys starého hrdzavého stroja, vystupujúci z tieňa kdesi v podzemí, celkom pobláznil sociálne siete. Niekoľko týždňov sa nehovorilo o ničom inom než o pražskej štvrti, kde pre nejaký stroj nefunguje elektrina, o vynálezcovi Hanušovi Nápravníkovi a kolosálnom podvode, ku ktorému vraj došlo v samom centre hlavného mesta.

Rodičom sa priznal až koncom marca; už to nemohol dlhšie odkladať. Sedeli večer v obývačke a Jirko roztraseným hlasom rozprával. Otec s mamou počúvali a ani raz ho neprerušili. Niektoré detaily radšej vynechal, ale inak spomenul všetko podstatné: Nápravníkov stroj, o ktorý sa Jirkov dedo celý život staral a po ktorom na jeseň pátral bezohľadný podnikateľ Klement Hrouda, dobrodružstvo, ktoré vtedy s En a jej bratrancom Tonym zažili, maminho brata Jáchyma, ktorý sa už štvrtý mesiac schovával pred políciou, čierny merkurit aj tú strašidelnú noc pod spálenou Jeremiáškou. Keď sa dostal k tomu, ako blúdil snehom zaviatymi uličkami s ranenou En v náručí, zase sa mu stiahlo hrdlo a roztriasli kolená. Nikdy sa tej hrôzy úplne nezbavil. Zostala hlboko v ňom a raz za čas sa vydrala na povrch. Zachránili sa vtedy len zázrakom. Neodvážil sa ani len pomyslieť, ako by to dopadlo, keby do nemocnice dorazili len o pár minút neskôr.

Cestu k stroju neprezradil. Tvrdil, že by tajný vchod do podzemia už nenašiel. Naozaj? Sám si nebol istý. Všetko mu to pripadalo ako dávny zlý sen.

Keď dorozprával, zavládlo ticho. Potom sa otec načiahol po mobil a ľadovým tónom vyhlásil, že musí „minimalizovať škody“. Zdvihol sa z kresla a dlho vo vedľajšej izbe telefonoval, zatiaľ čo Jirko s mamou zostali v obývačke. Po chvíli mama vzdychla, povzbudivo sa na Jirka usmiala a odišla za otcom. Minúty plynuli a Jirko cez dvere počul, ako sa tam tí dvaja hádajú a otcov hlas postupne silnie. Začul, že „z tohto budú obrovské problémy“ a „skončí sa to na súde“ a že mama je rovnaká ako „celá tá jej šľahnutá rodina“ a že jej vôbec nedochádza, že to prekliate miesto najskôr zničí jemu kariéru a nakoniec im všetkým život.

Jirkov svet sa obrátil hore nohami. Vybavili mu preradenie do inej školy, všade ho vozili autom, dávali pozor, komu volá a čo si s kým píše, kontrolovali každý jeho krok. Hlavne nech neurobí nejakú hlúposť alebo si dakde zbytočne neotvorí ústa. Otec v televízii vyhlásil, že si neželá, aby médiá jeho syna obťažovali, a že na všetky otázky bude odpovedať výlučne on sám. Keď sa mal k videu vyjadriť, označil ho za úbohý podvrh a dôkaz z telefónnej ústredne za pochybný.

Už iba pár dní a skončí sa to, opakoval si v duchu Jirko. En stále mlčala. Biele kvety bazy sa nad nimi v letnom sparne lenivo pohojdávali.

„Ešte môžeme všetko zachrániť,“ prelomila konečne ticho. „Vieš, premýšľala som a… mám taký plán. Keď vyjde, možno sa všetko vráti do starých koľají. Len potrebujem, aby si mi pomohol.“

„Plán?“

„Na Šibeničnom vrchu elektrina nikdy nefungovala a bolo to celkom normálne,“ začala pomaly En. „Ani mne by pred niekoľkými rokmi nenapadlo, že by to mohlo byť inak. Bola to predsa tá najprirodzenejšia vec na svete. Jednoducho… slnko vychádzalo na východe, obloha bola modrá, a keď išiel človek z Karlovho po Vídeňskej nahor, zastavili sa mu hodinky. Takto svet vždy fungoval.“

„Veď hej,“ pripustil Jirko. „Lenže dnes majú ľudia dôkaz, že to tak nemusí byť.“

„Jasné. Veria tomu, pretože nemajú na výber.“

„Nechápem,“ zamračil sa Jirko. „Zo Šibeničného vrchu trinásť minút vysielal mobil, ktorý na to vysielanie potreboval elektrinu.“

En sa uškrnula: „Áno, ale… naštudovala som si to a teraz už viem, ako fungujú vzájomné polohy vysielačov. Je to obyčajná trigonometria, žiadna šialená veda. Počul si niekedy o fake news?“

„Čo sa mi snažíš naznačiť?“

„Na Šibeničnom vrchu pár minút fungoval mobil, ale nikto netuší, ako vysoko bol,“ vyhlásila En. Vzápätí pokračovala: „Niekde hore predsa elektrina funguje. Stačí dokázať, že ten mobil mohol byť dosť vysoko, a svet bude zase úplne normálny. Jasnačka, nemohol byť v lietadle, pretože sa dá dokázať, že tam v tom čase žiadne lietadlo nebolo. No keby sme zohnali dron…“

„En, počkaj,“ prerušil ju Jirko. Pretrel si prstami viečka, pálili ho oči. „Je mi jasné, že sa nechceš vzdať tak ľahko,“ pokračoval priškrteným hlasom, „ale nebolo by najlepšie… Nebolo by najlepšie vykašlať sa na to?“ En naňho prekvapene pozrela. „Už onedlho stroj nájdu a zastavia. A to bude koniec,“ pokračoval opatrne Jirko. „Všetky problémy prestanú existovať. Je to… nevyhnutné. A nebude to ani také zlé. Naši vychladnú, do Prahy sa určite o pár mesiacov vrátime…“

„Ale keby sme…“ nadychovala sa En.

„Ja tam už nechcem ísť,“ zašepkal Jirko a pred očami sa mu znovu vynorilo zasnežené námestie s čiernymi kýpťami stromov. „Pamätáš sa, ako to dopadlo minule? Sama vieš, ako sa tieto geniálne plány zakaždým skončili. Na jeseň si si myslela, že zvládneš za dve hodiny rozlúštiť Nápravníkove poznámky z Východnej bašty. A rozlúštené nie sú dodnes. Alebo tlačidlo mŕtveho muža, čo malo zastrašiť Klementa Hroudu, to nakoniec tiež nevyšlo podľa plánu, nie? Hoci to nakoniec dopadlo najlepšie, ako mohlo.“

Jirko zmĺkol. En už nekľačala. Stála pevne na nohách a líca jej horeli. Zdalo sa, že chce niečo povedať, ale napokon sa nezmohla na slovo. Dívala sa na Jirka a zvláštna iskra v jej očiach prezrádzala, že práve pochopila niečo, čo jej dlho unikalo.

„To si bol ty…“ precedila pomedzi zuby.

„Čo som bol ja?“ opýtal sa Jirko a z tónu jej hlasu mal zlý pocit. Začínal tušiť, ktorým smerom sa bude rozhovor uberať.

„Niekto do tlačidla mŕtveho muža desať minút pred vypršaním času zadal nesprávne heslo,“ povedala En s očami dokorán. „Myslela som, že sa, čo ja viem, o niečo pokúšal Hrouda… ale nie… To si bol ty. Ty si po celý čas chcel, aby sa to video dostalo von, však? Celý čas si mi opakoval, ako by bolo najlepšie stroj zastaviť. Netvrdil si mi náhodou, že si sa vtedy do klubovne dostal príliš neskoro?“ Na chvíľu sa odmlčala a dodala: „Alebo si si to len na poslednú chvíľu rozmyslel?“

„Počkaj,“ prerušil ju Jirko. V hlave mal ako vymetené. „Nie je to také jednoduché…“

„To nie je pravda,“ uškrnula sa En. „Panebože, to nemôže byť pravda! Ja som taká neskutočne, neuveriteľne naivná…“

„Nie…“ ohradil sa Jirko. Tiež sa postavil. „Vysvetlím ti to.“

„Mne nikto nič vysvetľovať nemusí!“ vyhŕkla En. Z tváre sa jej vytrácala farba. Odvrátila zrak a prekrížila si ruky na hrudi, ako keby jej v tom letnom sparne odrazu bola zima. Nadýchla sa, chcela niečo povedať, ale vzápätí si to rozmyslela a iba kŕčovito zažmúrila viečka, až sa jej pod nimi objavili slzy. Skôr než stihol Jirko čokoľvek namietnuť, otočila sa a zamierila po chodníku preč.

„Počkaj!“ zvolal Jirko. „En!“

Žiadna odpoveď. Videl, ako si En počas chôdze utiera tvár dlaňou. Celé týždne sa jej to chystal povedať, hľadal tie správne slová, a nakoniec sa všetko odohralo rýchlejšie, než si kedy dokázal predstaviť. Znovu zakričal, ale ona sa ani neobzrela. Prebehla cez cestu a stratila sa za radom farebných kontajnerov na opačnej strane ulice.

„En!“

Vyrazil krížom cez dvor k vrátnici. Preletel po chodbe a presklenými dverami von. Zastavil sa. Z parkoviska práve prichádzala mama, cez plece kabelku, tvár sklopenú k mobilu. Čo tu robí tak skoro? Stratil drahocenných desať sekúnd. En už určite došla na koniec ulice. Už ju nedobehne.

„Ahoj,“ všimla si ho konečne mama a skúmavo sa naňho zahľadela. Posunula si po nose slnečné okuliare, aby mu v tieni videla do tváre. „Všetko v poriadku?“ dodala a v hlase jej zaznela únava z dlhého dňa.

Jirko mlčal. Potom so zaťatými zubami prikývol. Mama zdvihla obočie, ešte raz sa naňho zadívala, ako keby mu chcela čítať myšlienky, no druhýkrát sa už nespýtala. Zamierili k autu, Jirko sa vliekol popri nej. Vôbec nič nie je v poriadku, chcelo sa mu kričať. Nedostal však zo seba ani hlások. Slová mu uviazli v hlave a teraz sa v nej bolestivo odrážali sem a tam.

Celé popoludnie sa jej snažil dovolať. Nezáležalo na tom, že sa ho rodičia budú vypytovať. Najskôr počul vyzváňanie, potom už ani to nie. En vypla telefón a Jirko sa už trikrát dovolal len do hlasovej schránky. Napísal jej dve správy, ale ona na žiadnu z nich neodpovedala a zrejme si ich ani neprečítala. Jirko pochodoval po byte sem a tam, nedokázal chvíľu obsedieť na jednom mieste. V hlave si premietal desiatky, možno stovky rozhovorov, ktoré sa nikdy neuskutočnili. Čo jej mal povedať, ako by na to ona reagovala, čo by potom odpovedal on… Večere sa ani nedotkol, dokázal myslieť len na to, či už odpísala. Neodpísala.

Večer sa prihnala búrka. Jirko sedel na parapete a pozoroval ľudoprázdnu ulicu. Po skle stekala voda, vietor hvízdal v škárach pod oknom. Po mokrej ceste prešlo auto. Jirko sa nepokojne pomrvil. Pohľad sa mu proti vôli zatúlal hore nad strechy, k tmavému kopcu vysoko nad mestom, ktorého prítomnosť v tme a daždi sotva tušil. Keď si predstavil, že by sa v takomto nečase znovu ocitol v tmavých uličkách medzi opustenými domami, prebehol mu mráz po chrbte. V nasledujúcom okamihu oblohu ožiaril blesk a z tmy sa nakrátko vynorila silueta Šibeničného vrchu. Jirko odvrátil zrak. Zlé spomienky sa vracali. Nemysli na to, prikázal si. Už sa tam nikdy nevrátiš. Je to minulosť.

Stisol tlačidlo na mobile, displej sa rozsvietil. Stále nič. Žiadna správa. Nemal by jej ešte raz zavolať?

Zadrnčanie zvončeka. Mohla to byť En? Počul, ako mama ide do predsiene a hovorí s niekým cez domáci telefón. Ponúkla tomu neznámemu, že môže ísť hore, ale on nechcel. Klapnutie zaveseného slúchadla. „Máš návštevu, čaká dole,“ zavolala na Jirka. „O desať minút nech si naspäť, áno?“ Jirkovi spadol kameň zo srdca. En dostala rozum. On sa jej teraz ospravedlní a všetko bude ako predtým. Zoskočil z parapetu.

Na schodišti Jirkovi zhaslo svetlo. Posledné poschodie zbehol potme a na prízemí popamäti nahmatal vypínač. Vstupnú halu zalial studený jas žiarivky.

„Ahoj,“ ozvalo sa ticho. Vo dverách stál chalan s tmavými očami, lícami mokrými od dažďa a zlepenými čiernymi vlasmi. Na sebe mal športovú bundu, šortky a zablatené biele tenisky. V ľavej ruke držal pokrčený kus papiera. Jirko ho takmer nespoznal. Za posledný polrok, čo sa nerozprávali, sa celkom zmenil. Zmohutnel v pleciach a vyrástol, takže bol teraz o pol hlavy vyšší než Jirko. Zmužnel.

„Čo tu robíš?“ opýtal sa Jirko chladne a Tony uhol pohľadom. Niekoľko sekúnd stáli oproti sebe a nikto nepovedal ani slovo. Pootvorenými vchodovými dverami dnu doliehalo šumenie dažďa. „Potrebuješ odo mňa niečo?“

Tony prestúpil z nohy na nohu, očividne nevedel, kde začať. „Nie je u teba En?“ hlesol.

Jirko len pokrútil hlavou. Nemal chuť sa s Tonym baviť. Vlastne to všetko spôsobil on. Keby ich Tony na jeseň nepodrazil a nezaplietol sa s Klementom Hroudom… „Nehovoril si s En náhodou v poslednom čase?“ dodal Tony. „Chcem povedať, či… či sa trebárs niečo nestalo. Medzi vami dvoma.“

„Keby aj hej, tak je to len naša vec,“ odpovedal Jirko a zase zavládlo nepríjemné ticho. Tony sa zatváril skrúšene. Jirko nevedel, čo všetko sa Tony dozvedel, ale tak či tak bol posledným človekom na svete, ktorému by sa teraz chcel zveriť.

„Pozri, je mi jasné, že ma asi nevidíš veľmi rád, ale… ja…“ jachtal Tony, „… sa s tebou potrebujem porozprávať. En je moja sesternica. A deje sa s ňou niečo divné. Neviem čo, ale… bojím sa o ňu.“

Vyslovil tú vetu so zvláštnou naliehavosťou, akú uňho Jirko za roky spoločne strávené v školskej lavici nikdy nezažil.

„Čo sa deje?“

„En bola popoludní u nás,“ začal Tony. „Nebol som doma. Pýtala sa na mňa a vraj vyzerala… rozrušene. Mala červené oči, ako keby predtým dlho plakala.“ Odmlčal sa. „Čakala na mňa v izbe, ale stále som nechodil a ona sa niekam veľmi ponáhľala. Bola nervózna, akoby mala z niečoho hrozný strach. Jednoducho… správala sa čudne. Ja som sa vrátil domov až večer, mal som tréning. Snažil som sa jej potom dovolať, ibaže už mala vypnutý mobil. Zvonil som u nej, ale nikto neotváral.“

„Trochu sme sa pohádali, to je všetko,“ uškrnul sa Jirko.

„Hm, neviem. Pozri sa na toto,“ zašepkal Tony a zdvihol ruku, v ktorej žmolil kus papiera. „Nechala ho na stole. Chcela, aby som ho našiel.“

Jirko chytil pokrčený papier. Bola to stránka vytrhnutá zo zošita, z oboch strán husto popísaná modrým atramentom. Nejaké matematické príklady, rovnice… Tonyho kostrbatý rukopis. Cez pôvodný text En načmárala čiernou liehovou fixkou niekoľko krátkych viet.

Nehľadajte ma. Musím odísť.

Zistila som niečo veľké.

Postarajte sa o babičku!

Jirkovi ani slovo.

Dočítal odkaz až do konca a potom riadok po riadku ešte raz. „Nemám z toho dobrý pocit,“ zamumlal Tony prosebne. Možnože dúfal, že Jirko konečne niečo povie. Nehľadajte ma. Jirkovi ani slovo. Čítal tie dve vety stále dookola. Nemohol od nich odtrhnúť zrak. Zistila som niečo veľké. Musím odísť. Odísť? Kam? Čo to má znamenať? Zavrel oči. S hrôzou si uvedomil, že odpoveď pozná.

Za námestím Míru sa ulice rozbehnú nahor po úbočí kopca, domy sa zhrbia a zošedivejú, mesto zatají dych. Omietka popraská, chodníky sa stratia v tráve a poprehýbané ploty záhrad pokryje hrdza. Už nikdy sa tam nechcel vrátiť, ale to miesto sa mu znovu vkrádalo do života. Ako keby odniekiaľ z diaľky zavanul zatuchnutý pivničný puch, ako keby začul praskanie starých trámov, hukot kalnej vody a škrípanie okeníc.

En odišla na Prašinu.

Biela komnata

„Počuješ? Bol som u nej pred desiatimi minútami, nikto mi neotvoril,“ volal za ním Tony, ale Jirko ho nevnímal. Utekal po tmavej ulici, preskakoval cez kaluže a snažil sa nevnímať dážď, ktorý mu stekal po vlasoch a tvári. Z reštaurácií na námestí sa ozývala hudba a po koľajniciach jazdili električky so zahmlenými sklami, na križovatke pred osvieteným kostolom stáli na červenej dve autá. Chodec nikde ani jeden. V tom počasí sa nikomu nechcelo byť vonku.

Pod strieškou pri vchode sa Jirko zastavil. Našiel automaticky v rade zvončekov ten správny a silno ho stlačil. Sekundy plynuli, nijaká odpoveď. Tony ho medzitým dostihol. Kým polapil dych, Jirko mu prikázal: „Zožeň kľúče od bytu!“

„Čože?“

„Máte predsa doma náhradné kľúče, keby sa u En niečo stalo, nie? Počkám hore v klubovni.“

Tony sa po krátkom zaváhaní rozbehol po mokrom chodníku preč. Jirko vybehol po schodisku starého vinohradského domu až k podkrovným dvierkam a na tráme nad nimi nahmatal plechovku s kľúčom. Odomkol a vošiel do klubovne.

Zhlboka sa nadýchol. Uvedomil si, ako dlho tam nebol a ako veľmi mu to miesto chýbalo. Voňalo starým papierom, petrolejom a drevom, vlhkou omietkou. Po streche buchotal dážď a pootvoreným okienkom dnu doliehalo zurčanie vody v odkvape, ale v klubovni bolo sucho a útulne. Jirko siahol po škatuľke zápaliek a rozsvietil lampáš. Z tmy sa vynorili známe predmety: skrinka pokrytá samolepkami, hrnčeky stmavnuté od čaju, kopa farebných podušiek, v kúte plynová piecka. Smaltovaný kvetináč – En ho nazývala „záhon“ –, pred rokmi sa v ňom pokúšala vypestovať reďkovky. Na polici poukladané stolové hry a na nich Tonyho gumičková pištoľ. Futbalové vlajočky zavesené na šnúrke medzi dvoma klincami.

Podišiel až do stredu miestnosti a usadil sa na zem. Petrolejku položil na podnos a chvíľu sledoval, ako sa v horúcom vzduchu nad jej cylindrom vznášajú čiastočky prachu. Prietrž mračien nepoľavovala. Mame povedal, že sa do polhodiny vráti, a ona mu dovolila odísť azda aj preto, že otec ešte nebol doma. Takže má čas. V duchu si prehrával posledný rozhovor s En. Keby už vtedy vedela niečo veľké, čo spomínala v odkaze Tonymu, určite by si to nenechala pre seba. To znamená, že niekoho musela stretnúť po ceste zo školy, niekto jej zavolal… alebo sa to niečo dozvedela až doma. Od babičky? Tá predsa nikdy nikam nechodí, tak kam zmizla?

Predsa len je tu čosi inak, uvedomil si odrazu. Prečo si to nevšimol hneď? Skrinka v kúte podkrovnej miestnosti, ktorá predtým slúžila ako podstavec na terárium pre hraboše, bola posunutá o pár centimetrov smerom k oknu. V miestach, kde stávala, bolo ešte na koberci vidno ryhy. Nikto iný by tomu asi nevenoval pozornosť. Lenže nikto iný nevedel to, čo Jirko.

Odstrčil skrinku a zhrnul trstinovú rohož, ktorá zakrývala múr za ňou. Odjakživa tam chýbali tri tehly, a keď človek cez tú štrbinu prestrčil ruku, dočiahol do maličkého zaprášeného priestoru tesne pod šikmou strechou. Kedysi dávno zvažovali, či otvor nezamurovať, pretože im tadiaľ do klubovne ťahalo, ale nakoniec ho len upchali starými handrami, prekryli rohožou a na dlhé roky pustili z hlavy. En si naň spomenula až vlani na jeseň. Potrebovala niekam schovať vzácny poklad, ktorý sa im dostal do rúk. Šifrovaný notes zachránený zo zatopeného podzemia pod Východnou baštou, písaný zrejme samotným Hanušom Nápravníkom. Chcela si byť istá, že sa mu nič nestane – než ho vložila do úkrytu, obalila ho bublinkovou fóliou a previazala jutovým špagátom.

A teraz bol fuč. Jirko nahmatal len úlomky tehál a guľôčky rozdrobeného polystyrénu. Nemuselo to nič znamenať. En zápisník niekedy zo skrýše vyťahovala a listovala zažltnutými stránkami, azda dúfala, že jej pri pohľade na zdanlivo nezmyselné zhluky písmen niečo napadne. Z klubovne ho však nikdy nevynášala. A vôbec, odniesla ho ona? Musela to byť En, okrem Jirka predsa o úkryte nikto iný nevedel… Jirka sa zmocnilo zlé tušenie. Na nič viac nečakal a vyrazil po schodoch dole k bytu, kde En s babičkou bývali. Tony tam stále nebol.

Zastavil sa pred zamknutými dverami a po chvíli čakania si sadol na spodný schod. Zdvihol hlavu. Zdalo sa mu to alebo počul hlasy? Áno, niekto tam bol. Vnútri v byte. Dvaja muži sa tam o niečom dohadovali a vzápätí sa k nim pridal hlas tretí, ženský. Nepríjemne vysoký. Jirko ani nemukol. Nemal by zavolať políciu? Odrazu začul niečo, čo ho prinútilo prehodnotiť plány: hlasy zmĺkli a zaznela reklamná znelka. Aha, nijakí zlodeji, televízia. Zazvonil. Nič. Keď ani na druhé zazvonenie nikto neotvoril, z celej sily zabúchal na dvere. Konečne sa ozvali kroky, zvuky zosilneli a hneď stíchli. Zakrátko sa dvere otvorili na štrbinu, cez ktorú na schodisko prenikol úzky pruh svetla.

„Jirko, čo tu robíš?“ začudovala sa babička, odistila retiazku a pustila Jirka dovnútra. Vyzerala zmätene. „Trochu som si zdriemla pri telke. Čakáš dlho? Anastázia nie je doma, tak čo keby si sa posadil v izbe a dal si niečo pod zub, kým príde? A poradíš mi s mobilom, dobre? Tá haraburda mi teraz v jednom kuse ukazuje takú čudnú vetu. Opísala som si ju pre istotu na papierik, keby ju akurát teraz ako naschvál neukazoval…“

„Neviete náhodou, kam En išla?“

Koniec ukážky