Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Opisy krajov slovenských (ukážka)

Karol Alexander Modrányi

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Tomáš Sysel, Miriama Mládková, Daniela Stroncerova, Ina Chalupková, Beáta Dubovská

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-89278-95-4

Pôvodná publikácia

Michal Eliáš. Púť po otčine. Tatran. Bratislava 1981. 104 s. Michal Eliáš edične pripravil, napísal doslov a spracoval poznámky. Štefan Drug rediguje. Viera Štetinová, zodpovedná redaktorka. Tomáš Oravec korigoval. Magda Zrubcová, technická redaktorka.

Edičná poznámka

Zverejnené cestopisy boli napísané v roku 1846 v štúrovskej spisovnej slovenčine. Vzhľadom na čitateľské vydanie sme však texty čiastočne upravili, prispôsobili dnešnému čitateľovi.

Dôsledne sme upravili písanie i — y, s — z, mäkčenie spoluhlások a písanie veľkých písmen podľa dnešného pravopisného úzu.

Čiastočne sme upravili slovosled a skladbu, dlhé súvetia sme rozdelili na menšie vetné úseky.

Fonetický tvar osobných mien a zemepisných názvov sme upravili na spisovný. Ojedinele sme zasahovali aj do tvaroslovia a slovníka, neznáme slová sme nahrádzali zrozumiteľnými.

Poznámky a vysvetlivky k textom sú stručné, uvádzame ich podľa poradia výskytu a pri opakovaní ich už nevysvetľujeme.

* * *

„Redaktori rukopisného časopisu Narodní zábavník pod správou a vedením Karola Jaroslava Zorkóciho, ročník II., 1846 — 1847 v Bratislave, uverejnili cyklus dvadsiatich ôsmich príspevkov v rubrike Opísanie krajov slovenských. Nie je to ucelený cestopis napísaný na základe jednej cesty po Slovensku, ale opisy jednotlivých miest, obcí a hradov s cieľom oboznámiť čitateľov s pamätihodnosťami a dejinami. Cyklus bol značne ovplyvnený Medňanského Malebnou cestou dolu Váhom, ktorej druhé vydanie vyšlo v nemčine v Pešti roku 1844. Karol Zorkóci, redaktor časopisu, preložil z nemčiny a zverejnil stručný obsah osemnástich príspevkov, ktorý v zúženej forme uverejnil v rukopisnom časopise. Samostatne, nezávisle od Medňanského vytvoril sedem príspevkov: Banská Bystrica, Sereď, Hrad Muráň, Kúpele v Piešťanoch, Kostiviarska, Podlavice, Staré Hory. Jeho kolega Karol Alexander Modráni napísal dva pekné samostatné príspevky Uhrovec a Žilina.

V Medňanského Malebnej ceste dolu Váhom sú zverejnené pekné kresby profesora viedenskej akadémie Jozefa Fischera. Zorkóci podľa nich vytvoril nové, len sčasti podobné kresby. Okrem toho nakreslil a zaradil do rukopisného časopisu aj vlastné kresby, ktoré nie sú v Medňanského cestopise: Muráň, Kostiviarska, Podlavice, Staré Hory.

Opisy slovenských krajov sú cenným dokumentom snáh štúrovskej mládeže poznať Slovensko, jeho minulosť i súčasnosť a prehĺbiť svoj citový vzťah k nemu. Obohatili aj vlastivedno-cestopisnú literatúru o Slovensku. Novovytvorené príspevky sú aktuálnejšie ako články prevzaté od Medňanského.“

Karol Alexander Modráni (Modrányi)

Pochádzal zo Zay-Uhrovca, kde bol jeho otec úradníkom na panstve. Narodil sa 16. augusta 1830. Do školy začal chodiť vo svojom rodisku a v Serdahelly. Od roku 1843 navštevoval lýceum v Bratislave, kde začal aj literárne tvoriť. Spolu s Karolom Zorkócim vydávali študentský Národný zábavník, v ktorom uverejnil viaceré práce veršované i v próze.

Zúčastnil sa na revolučných udalostiach meruôsmych rokov ako dôstojník. Potom pôsobil v štátnej službe v Trenčíne, v Prievidzi, vo Fiľakove. Zomrel v Prievidzi na tuberkulózu 1. augusta 1864. Prevažná časť Modrániho literárnej tvorby zostala doteraz v rukopisoch.

Karol Jaroslav Zorkóci

Narodil sa v Banskej Bystrici 10. januára 1824. Po základnej škole odišiel študovať teológiu do Bratislavy. V rokoch 1846 — 1847 vydával rukopisný študentský časopis Národný zábavník. Jeho dvadsaťpäť čísel každé dva týždne takmer na štyristo stranách prinieslo veľa príspevkov od mnohých autorov. Zorkóci uverejňoval prevažne pod pseudonymom Pohronský. Svoje maliarske nadanie uplatnil aj vo výzdobe zábavníka, kde sú jeho ilustrácie.

Po štúdiách stal sa evanjelickým farárom v Žibritove. Písal aj osvetovo-lekárske články do novín a časopisov. Spolupracoval s Augustom Horislavom Škultétym pri vydávaní Rečňovaniek (1855).

Zomrel v Žibritove 9. februára 1883.

(Michal Eliáš)

Uhrovec

Karol Alexander Modráni

Pamätné bolo a pamätné je mesto toto v dejepise literatúry slovenskej už ako kolíska muža[1]toho, ktorý je a bude, dokiaľ Tatry stoja, zakladateľom a povzbudzovateľom života národného. Tu sa zrodil, tu v týchto krajoch už ako dieťa sa vyznačil nad druhými, tu v týchto posvätných hájoch on svoje Dumky večerní a iné výborné básne zložil. Tu pri šumení borových hájov dumnieval o národe, tu vyhútal tú myšlienku, ktorá mocne hýbe celým Slovenskom. Ale dosť o ňom, nejdem ja jeho životopis písať, nech vraví sám za seba.

Slováci dávno od víťazných národov potlačení, stiahli sa do hôr nedostupných, aby tak v tichej domácnosti žijúc, reč a s ňou svoje mravy a obyčaje, ba svoju národnosť zachovať mohli. Sídla ich a mestá sa najviac medzi horami, v kútoch, kde boli zakrytí pred okom bedlivého pozorovateľa, nachádzajú. Z tohto ohľadu úloha hôr v našom národe je veliká, podivná. Ak teda ktoré sídlo zaslúži si meno slovenskej dediny, tak je to zaiste Uhrovec, a nielen on sám, ale všetky sídla okolo neho v panstve uhroveckom ležiace to isté zaslúžia. Už si ani tisíc krokov od neho a ešte nevidíš iba z ľavej strany vŕšťok a role, z pravej vidíš lúku, záhrady a polia, vzadu vrchy, ale dom nevykúka, dom ťa neprivíta, tak je to všetko tajomné v Uhrovci. Popozerajmeže po jeho okolí, po jeho vŕškoch z jednej i z druhej strany, až potom sa vrátime tie pamätnosti, ktoré sa rodiny Zayovskej týkajú, popozerať, potom pridáme niektoré pamätnosti historické, pamätnosti priemyslu.

Vyberme sa z ľavej strany najprv, pozrime po tej doline, v ktorej by som si zaživa a potom v nebi bývať žiadal. Tu sme pri jednom hájičku, ktorý je pamätný tak, ako Mlieč Hollého, bo v ňom Dumky povstali. Z neho je najkrajší výhľad na Uhrovec a jeho okolie. Vrchy sú v polkole ako v amfiteátri pred okom pozorovateľa postavené, stupňujú sa od výšky niekoľkých siah až po samé oblaky.

V polkole sú vrchy, ich prvý stĺp je Kameň, vrch asi tritisíc stôp vysoký, celkom pokrytý horou a potom skalou. Na tých skalách, ľudia povedajú, býva jeden orol, ktorý už asi dvadsať rokov tam vždy hniezdo robieva. Často naň striehli, po ňom strieľali, ale nič to, on vždy bystrejšie lieta ponad skaliny. Ďalej je vrch Rázdelie, cez ktorý sa najľahšia cesta k slovenskému Eskulapovi Madvovi do Rudného vinie. Odtiaľto sa dvíha až ta pod oblaky Rokoš, vrch až päťtisíc stôp vysoký. Vedie naň cesta dvojaká. Jedna z Uhrovca cez Sobotné, druhá z Podhradia cez Milkovu dolinu. Ako je jedna pohodlná, krásna, tak je druhá tiež nie síce nezaujímavá, ale sa ti ver nejde po nej ako po masle. Bo kto by dobre nepozoroval, zgúľal by sa do doliny prevelikej ako guľka okrúhla, ani by viac nezaspieval pieseň o svojich tajnostiach. Z temena vrchu viac stolíc uhorských, k tomu dve krajiny sa vidieť môžu. Morava a Rakúsko sa odkryje zrakom, potom Turiec okrúhly, Nitru, Tekov, Prešporok, Trenčín a druhých viac iných miest, vrchov tu vidíme, rozumie sa ale, že cez ďalekohľad, bo divné by to boli oči, čo by to videli. Nižšie aj Dunaj sa vinie, ale len ako pásik strieborný na širokom zlatom poli. Niže Rokoša sa dvíha dávny zámok, ktorý ako som sa dopočul, Sarkov a Macharnok sa volal, čo ale tie mená znamenajú, to som nemohol zvedieť, len to mi muži učení istili, že sú staroslovanské. V zámku tom je múmia jedného Zaya, ktorý tam vraj dvesto rokov leží. Telo je ešte dobre zachované, čierne pravda, ale pevné, zvlášť zuby sa belejú ako sneh na holiach, iba ruku má zlomenú. Ešte roku tisíc osemsto jedenásť tam býval hájnik, ale od toho času pomaly opadúva, už aj toto položenie sa mení, tak ako dávny Trenčín, Likava atď., v prach a popol. Dolenižšie je utešená lúka Kňažinova, z ktorej, ako aj z druhých vrchov, len po saniach dostávajú seno. Má táto lúka, ako aj všetky druhé vrchy, znamenitú vodu.

Vráťme sa na pravú stranu dediny a popozerajmeže tie vŕšky, ktoré sa belejú tam nad Váhom šumným, bystrotokým. Prvé, čo vidíš, je vrch okrúhly, pravdaže veľmi ďaleko a na ňom asi v prostriedku Javorník, zrúcanina starého hradu. Vyššie a vyššie sa dvíhajú vrchy, až najvyšší stupeň vysokosti v Inovci nájdu. Pre vrchy uhrovecké bližšie ležiace viac vrchov z Považia nevidieť. Prvý vrch z týchto je Udrina, dosť vysoký, o ňom sa toto spieva:

Inovec, Inovec, všetkých vrchov otec,

Udrina, Udrina, ty si jeho stryná.

Kňaží stôl, holý vrch, samá skala a piesok pred nami stojí. Volá sa aj Babou. Súd, ktorý som o vrchu tomto z úst váženého nášho Ľudevíta počul, je: „Iste tento vrch slúžil za oltár kňazom slovanským. Tomu svedčí položenie samého vrchu, ktorý zo všetkých strán doliny vidieť, svedčí i meno jeho. Volá sa vrch tento aj Baba. A na celom Slovensku viac je takýchto vrchov, o ktorých vieme, že slúžili kňazom za hranice.“

Vráťme sa už k Uhrovcu. Najprv o jeho mene, potom o jeho pamätnosti. Počul som súd o mene tomto. Jeden tvrdil, že to „u huor ves“, druhý, že to od Maďarov. Ja sa držím mienky prvej, a to z tejto príčiny. Pravda je to, že Maďari pri ich nápade do Panónie sa až po Trenčín osadili, ale sa aj poslovenčili. Bár aj to stojí, nemôžem pochopiť, ako si tí synovia púšťe priam Uhrovec zaľúbili, keď mali okolo Trenčína dosť rovín úrodných, krásnych. Nemôžem pochopiť, ako by sa aspoň jedno meno hôr, potôčikov, lúk nebolo zadržalo maďarské, keď to inde je, ako pri Trenčíne háj sa volá Büksa, Nyirisa atď. Sú síce mená niektorých sedliakov, ako Mindjar, Nemabok, maďarské, ale vieme, že Slováci veľmi radi zo žartu užili slová, ktoré užíval často ten, komu ich dali za meno. A či Slováci nechodia na Dolnú zem?

Sú v Uhrovci tieto pamätnosti:

Zámok na vŕšku trochu od dediny oddialený. Je toto starožitné budovisko nepravidelne, ba takrečeno neforemne stavané. Predsa ale je vnútri dosť krásnych a veľkých chyží, krásnym náradím, krásnymi obrazmi okrášlených. Vynikajú zvlášť dve. Sieň tá, v ktorej sú podobizne rodiny celej Zayovskej a rodín s ňou priateľských. Pravda, sú niektoré z nich idealizované a akoby z neba strhnuté, ale maľba a robota krásochutná. V druhej sú obrazy najpamätnejších panovníkov Európy. Krásou roboty vynikajú Napoleonova, Sobieskeho a Ľudovíta Šestnásteho aj s jeho paňou a jej bratom podobizňa. Gróf Zay má tu aj tabule genealogické, v ktorých sa až „de geneze Loya“, ktorý vraj s Arpádom prišiel, odvodí. Prišlo mi na pamäť, že sa raz dvoje rodiny odvodzovali jedna od Adama a druhá až od počiatku človečenstva.[2]

Je tu aj fabrika na súkno, ktorej sa tak ľahko ani jedna v Uhrách nevyrovná. A z tohto ohľadu by sa žiadalo, aby sa vo vlasti našej čo najviac fabrík takýchto rozširovalo, žeby už raz aj naši Slováci nemuseli pokrovce, ale voľáku barančinu nosiť.

Je tu spolok miernosti a nedeľná škola, biedno to ide, ako je aj biedny ten, čo ju vedie. Lebo ju vedie len preto, aby sa nemusel hanbiť, že je horší, ako ten, čo ju založil.

Žilina

Karol Alexander Modráni

Niet kraja na Slovensku v lone Tatier dávnych, ktorý by krásneho mena právom nezasluhoval, ktorý by pohľadom naň nielen oko, ale i ducha potešil, s ktorým by sa človek skoro neoboznámil a v ňom sa hneď na prvý raz takrečeno neudomácnil. Všeobecne ale za najkrajší, najdojímavejší kraj v Hornej Uhorskej je uznané Považie. Vŕšky a vrchy, dolinky a doliny sa menia a stredom veľkého údolia vinie sa bystrotoký Váh, ktorého vlnky tajným šepotom o veciach minulých ducha naplňujú. A na počiatku krás považských leží pekná Žilina.

Pozrime sa ale pilnejšie na položenie samého mesta a sprobujme slabými ťahmi pera opísať krásny ten kraj. Od polnoci vysoké vrchy doliny Kysuckej až po samú Halič sa ťahajúcej vykúkajú. Sú to už Tatry, na ktorých šedivom vrcholci až do Jána tu i tu strieborný pásik snehu sa beleje. Čím bližšie k Žiline sa blížia vrchy tie, tým viac sa klonia k podívaniu na bludný Váh, ktorý sa k nim úprimne vinúc ich nohy podmýva. Na tomto boku tečúci Váh dosť škody narobí, keď sa kusy ľadu nakopia a úpust jeho zastavia. Tu sa zdvihne vo svojej pýche a zaleje kolom polia, lúky, prúdu svojmu cestu hľadajúc. Dolunižšie od Žiliny vteká rieka skoro Váhu rovná do neho, je to panenská Kysuca. Keď sa Váh rozvodní, aj ona svoje vlny zdvihne a do štyroch šuchov nad ním valí sa do neho.

Pri spojení dvoch týchto riek leží zámok Budatín, ktorý rodine Čákovskej náležiaci moc pamätných listín vo svojom archíve chová, zvlášť z čias Jiskrových a kráľa Matiáša pochádzajúcich. Je zámok tento krásnou záhradou, podľa anglického vkusu usporiadanou obtočený. Na západ sa otvára dolina Váhu široká, krásna. Vídať tu vrchy na hranici moravskej a pod nimi úrodnými roľami a záhradami obtočené dedinky. Tam vídať aj rieku Žilinku, na ktorej sa aj drevo dole plaví, rozumie sa, len po jednotlivých klátoch, z Fačkovských hôr vychádzajúcu do Váhu sa vlievať. K poludniu ale najkrajšia strana Žiliny leží. Vidieť tu peknú rovinu do polkola sa šíriť a v nej utešené dediny so zámkami ich pánov. Prvá je Bytčica, v panstve velikom Lietavy, inokedy Thurzovcom patriacom, ležiaca. Sú tu kaštiele dva pekné, vkusne vystavané s peknými záhradami. Ďalej je Lúčka, ktorú má rodina slávnych Pongráczovcov. Vyššie od Lúčky na dosť vysokom vrchu je zámok dávnych časov, hrad Lietava. Už v roku 1241 bol vystavený, keď ho Tatári zaujali. Obraz o ich ukrutnosti na ľuďoch spáchanej visí v lietavskom kostole, tiež tak starom. Tento kostol mal osudy, ktoré azda ani jeden v uhorskej zemi. Vystavili ho katolíci, odňatý im bol skrze husitov, ktorým ho zas vzali katolíci pod Žigmundom. Keď ale Thurzo bol palatínom, dostali ho zasa evanjelici, ktorým ho pod palatínom Esterházym odňali. Zrúcaniny Lietavského zámku sú po trenčianskych v stolici tejto najväčšie a po nich aj najstaršie.

Viac už na východ ležia Stráne, dedinu túto delí od Turca len jeden asi dvetisíc metrov vysoký vrch. Horevyššie je Višňové, dedina, v ktorej je krásny veľký kostol s dvoma vežami a v ňom obraz Panny Márie, ktorý vraj pre jeho divotvornosť mnoho tisíc ľudí navštevuje. V Trnovom je kostol celkom z dreva vystavený, najkrajšími lipami obsadený, vystavali ho husiti. Nad týmito dedinami dvíhajú sa vysoké vrchy, z ktorých niektoré vždy na sebe sneh majú, takže starý sneh dočká vždy na nový.

Na polnoc viac pri Váhu leží soľný sklad žilinský, jediný v tomto okolí. Na pravej strane Váhu je Teplička, v ktorej kostole sa mŕtve telo palatínovej Wesselényiho ženy, dobre zachované, ukazuje.

To okolie Žiliny. Sama Žilina leží na rovine asi 10-15 minút od Váhu, kolom záhradami a roľami ohradená. Rínok mesta je štvorhranný, aký ani jedno uhorské mesto ukázať nemôže. Je tu založený sirotský dom. (O pamätnostiach Žiliny pozri v Orlovi Tatránskom, roč. II, číslo 38. článok od Eug. Gerometta.) Pri Žiline medzi samými roľami stojí samotný kostolíček, o ktorom vravia, že ho vraj kráľ Štefan Prvý vystaviť dal, následkom sľubu, ktorý urobil, t. j. ak vyhrá bitku, ktorú práve s Čechmi, Moravanmi a Poliakmi sám viedol.

To o Žiline. Úplnejšie to dať nemôžem, lebo dávno už tomu, čo som tam nebol. A bárs som aj za tri roky tam býval, viac som sa vtedy zabával druhými vecami ako okolím krásnej Žiliny.

Banská Bystrica

Karol Jaroslav Zorkóci

Krásne toto na Slovensku mesto i slovenským naším Hronom býva podmývané. A kto sa už zbližuje ku kraju tomuto, toho už začínajú vítať krásne vrchy, doliny, roviny a údolia. Samo mesto leží v doline, zo všetkých strán súc vrchmi čo pevnými múry ohradené, k tomu Hronom, týmto tak od mnohých ospievaným, čo dákou pantlikou z jednej strany objaté. Tečie on nerovným tokom pri samom meste pod vrchom nazvaným Urpín, ktoré meno z veľmi dávnych časov pochádza. Vrch tento je veľmi skalnatý, preto i kamene z neho k budovaniu bývajú najviac lámané, a z toho ohľadu je i nebezpečný, bo sa časom samé od seba skaly s veľkým treskom dolu porúčajú a vlny Hrona svojím pádom pobúria. Je na tomto vrchu ta ďalej i katolícka kalvária, od samého spodku až hor k samému vrchu stromami a stavbami vystavená. Výhľad je z tohto vrchu i na samo mesto dosť pekný. Na pravej strane, na jeho najvyššom končiari stojí až posiaľ jeden dosť hodný a vysoký domček, ktorý sa Varta menuje, bo tam i vskutku sa vartovalo a dávalo pozor na nepriateľa — Turka. Ľavý konár tohto vrchu sa menuje Stará kopa, snáď preto, bo tento vrch len taký nakopený vyzerá. Hovoria o ňom, že na ňom sa Jánošík zdržiaval a tam i veľa peňazí zakopal, preto sa i teraz môžu vidieť veľké jamy, kde peniaze hľadali. Neopováži sa hockto i teraz naň vyjsť v tej domnienke, akoby ešte aj teraz tam Jánošík býval.

K tomu sú tam salaše, ktoré dobrí a bystrí chlapci radi navštevujú. Medzi východom a polnocou vypínajú sa ramená Tatier hole nazvané, ktoré sa veľmi z ďalekých krajov od Bystrice môžu vidieť. Vysoké tieto vrchy majú o pol lete dosť snehu na chrbtoch a studené vetry čo orkány na jeseň vypúšťavajú. Z protivnej strany Hrona sú tiež samé vrchy, čo väčšie ako Baranovo, Cmarovo, a tu zvlášť takrečený Ostrý vrch, ktorý pánom Bystričanom roku 1832 velikého strachu narobil, a to nie bez príčiny. Bo naraz sa chyrovalo, že ovčiari a valasi tam sídliaci počuli voľáke temné hučanie a trasenie zeme, a to za dlhší čas a viac razy. To privábilo potom i učené hlavy, ktoré sa o tom chceli presvedčiť, čo ale sa viac razy nedalo počuť. Časom ale dosť možné, že tento vrch bude vyhadzovať a potom Bystrici beda, bo to jeho forma a položenie veľmi pravdepodobne robí. To isté stalo sa aj v kraji uhroveckom, kde poľovníci čuli rachotenie pod zemou, na vysokých miestach poľujúc. Toto ale nič inšieho nebude, ako že sa skaly, z ktorých vrch záleží, sadali a sadaním rachot robili. Svedčia to i mnohí, ako Humboldt, spisatelia prírody. (Poznámka K. A. Modrániho.)

Na poludnej strane a viac na západ sú tiež až od Tatier sa tiahnúce vrchy, rovno ale ku poludniu sa i krásne roviny už vidieť dajú, z ktorých najkrajšia je od Bystrice až za Zvolen siahajúca. Tu je i Sliač, kde sú teplé kúpele tak ako v Trenčíne, a ktoré toľko ľudí mávajú ako i tieto. Od mesta asi dve hodiny leží Špania dolina, kde mesto svoje bane má. Tu sa nachodí i tá voda, v ktorej sa železo za pár hodín na meď obráti.

Temer spojené s Banskou Bystricou je mestečko Radvaň, pamätné zo zemepisu už len pre ten jarmok radvanský, ktorý raz do roka býva, ale na ktorý sa ľudia z pol Uhorskej zhrnú. V týchto časoch sa ale Radvaň zodvihla, bo tu najviacej bolo vždy súkenníkov, ktorí predtým len hrubé, teraz ale i dokonalejšie súkna robia i fabriky na súkno zakladajú. Sú tuná hute, zvlášť na striebro, ktoré Radvaň ustavičným dymom prepĺňajú. Jesto tu i fabrika na cukor.

Toto sú teda tie poklady naše, ktoré Bystrica pre nás má, toto je jej stav a položenie také krásne a zaujímavé, že už aj pieseň u ľudu taká sa spieva „za živa v Bystrici a po smrti v nebi“. Dalo by sa tu ešte mnoho pripomínať, ako to, že naše evanjelické kostoly boli dnu v meste, ktoré ale katolicizmus pod Rudolfom odňal, takže teraz kostol je von za mestom. Sú tu i hámre na železo, zvlášť ale i na meď, bola tu i peňazotlačiareň (Münca), ktorej pozostatky i teraz vídať a ktorá sa do Kremnice preniesla. Ďalej na pamiatku až posiaľ hneď spredu v Dolnej ulici na múroch z oboch strán visia reťaze od tých čias, ako pod Bocskayom sa tu snem držal atď.

A už kto by sa chcel bližšie presvedčiť o tomto, tomu nič nemôžeme tak porúčať, ako to, že by sám ta išiel a očite to videl, čo tu počul. A veru by ani nebanoval a nemrzela by ho trova, ktorú sem tiahnúci musel urobiť.

Hrádok v Liptove[3]

Karol Jaroslav Zorkóci

Dve cesty vedú k nemu, jedna cez Spiš na Východnú, druhá v spojení je so Zvolenskou stolicou, ktorá je najvyššia v krajine, totiž 616 siah nad morom. Potom cez Bocu, tu boli niekedy bane na zlato, a Malužinú. Po tejto ceste prejde sa do Lehoty a odtiaľ za pol hodiny k samému Hrádku. Hneď pri Váhu, ktorý je tam veľmi malý, rozkladá sa fabrika na zbroje v štyroch veľkých oddelených domoch. Tu sa najlepšie zbrane v krajine robia, za jeden rok sa do dvadsaťštyritisíc kusov spraví, t. j. flínt, karabín a vojenských pištolí. Keď sa toto miesto, nad jemu blízky vŕšok vyvýšené, zanechá, otvorí sa vchod do krásnej a trojakej prechádzky lipovej, z ktorej naľavo i napravo milé domy spojené múrmi prívetivo vykukujú. Aj najznámejšieho uistia hneď o peknom poriadku, farebnosti a čistote, takže vyzná, že sa nachodí v Hrádku, v ktorom duch svieži a tvorivý prebýva. Predstavený c. k. panstve Komory pre Likavu a Hrádok bol Fraňo Vizer, ktorý tu mnoho k vzdelaniu dopomohol a od neho najviac stavaní sa nachodí, k tomu kostol, lesný ústav a škola pre dievčatá.

Medzi jeho hlavné úrody patrí drevo, ktoré, ačkoľvek sa každoročne len samých brvien na plte do 30 000 a pňov na pílenie do 40 000 spotrebuje, v horách predsa nechýba. Na jar sa napílené pne a obťaté stromy na vodu dávajú až po brehy Čierneho Váhu, ktorý by také množstvo nevládal ku Hrádku priviezť, keby mu pobočnými vodami a potôčikmi ako i žľabmi k väčšej vode nepomáhali. Najkrajší pohľad je tu — vidieť plte, akým letom cez úpušte sa do hlbočiny zamoria. Tak ďalej zase idú svojou cestou, dokiaľ neprídu k samému tomu mestu, kde sa každá plť preopáči a prehliadne, či má ona drevo spravodlivé, a nie nakradnuté. A kvôli tomuto má každý svoje drevo vlastným znakom označené, ak nie, tak mu ho poberie ten, čo to prezerá. V stredu a sobotu okolo desiatej hodiny ráno pri tomto dome býva pustená jedna bočná voda. Tu stoja pripravené plte, opatrené vysvedčením od dohľadcov, zatrúbi sa, brána sa otvorí a plte sa hýbu. Krásne je na ne sa dívať, ako sa spred očú tratia.

Toto všetko drevo prichodí do Hrádku, tu sa potom povyberá a pekne poukladá. Ďalej za týmto pri Váhu vidieť mnoho všelijakých skladov, na ktorých maľba a nápisy ukazujú ich ciele. Kým sa ide popri soľných skladoch, stojí za prácu i strážne domy poobzerať, v ktorých prísny poriadok a strážny život panuje. Keď sa potom obhliadneme po tak veľa soli, ktoré z Wieliczky i z Marmarošskej stolice sem dovážaná býva a po okolitých krajoch až po Bystricu býva rozposielaná, teda je prechod Hrádkom cele uzavretý. Vandrovník príde pred hostinec a tu ho čaká znamenité prekvapenie. Príde ako k obloku, otvorí sa pred ním dosť hodná rovina posiata domami, vrcholcami veží a rumami starých zámkov. Za hranicu má strieborné vrchy, medzi ktorými čo obor k nebu sa dvíha Kriváň. Aký to pohľad! Akou vážnou bázlivosťou naplnia sa prsia toho, čo tomuto obrovi slovenských vrchov v oči hľadí, ktorý nemá temer sebe rovného. Keď pozdejšie prvé zarazenie jeho pohľadu trochu v sebe utíchlo, zbadáš, že Kriváň je vpravde Kriváň. Bo z polnočno-západnej strany vidíš, ako on špicatému rohu sa rovná, do ktorého oblaky strcajú. čo zďaleka by si za veľký hore postavený hrebeň držal, je dosť hodný holý vrch, na ktorý hodiny by si potreboval sa driapať. Tento vrcholec, ktorý 1265 siah nad morom leží, len na krátky čas asi za šesť — osem týždňov v najväčšom lete ľudské šľapaje na seba pripustí. Od Hrádku päť hodín pôjde sa ku päte Kriváňa a v štyroch hodinách, pri všetkých dobre zdarených okolnostiach, môžeš byť na jeho vrcholci. Ak ale raz už nový sneh napadol, žiaden by sa neopovážil viac sem vkročiť. Vietor, ktorý od Kriváňa cez Kôprovú a Važeckú dolinu chodí a blízkosť Tatier, medzi ktorými Račková na 1072, Roháč 1068 a Ďumbier na 1028 siah sú zvýšené, robí aj studené počasie, ktoré, vyjmúc azda štyri mesiace, kúrenie vyžaduje, takže tu zriedka už slivky dozrejú. Ale zato máš tu zdravé a čerstvé povetrie, ktoré samo je len vstave takých chlapcov dochovať, ako bol Jánošík.

Jednu štvrťhodinu od kráľovského skladu leží vlastné mesto Hrádok, vyznačené jedným napoly obývaným a zrúcaným hradom. Tento prislúcha medzi najmenšie v krajine a jeho hlavná obrana bola hlboká okolo neho vykopaná vodná jama. V dejepise známy je pod menom Liptó-Újvár[4] a pod Belom Štvrtým bol vystavený proti túlaniu sa Mongolov. Tento istý si prisvojil Ján Zápoľský,[5] keď vojna s Ferdinandom Prvým vypukla. Zápoľský sa postavil s hodným vojskom na blízkej rovine, ale od Katzianera[6] premožený i Hrádok musel novému pánovi zanechať. Kráľovským darom prešiel on do rúk mocných Balassovcov,[7] od ktorých pri konci toho istého stoletia na Zayovcov[8] prešiel. Jedna teraz už stratená kamenná dlažba z roku 1603 dokázala, že vonkajšie teraz od hostinského obsadené stavanie, ktoré sa vo štvoruholníku okolo panského domu ťahá, Magdaléna Zayová vystavala. Pre toto miesto škodný sused je prudký potok Belá, ktorý nejeden peň z vysokých vrchov dolu znesie, ale i skaliská váľa, stromy, drevené krajnice a domy zrúcajúc. Na to potom skál, žabie a piesku nanosí a naďaleko neúrodnosť rozprestiera. Pri dozeracom mieste končí sa tento potok veľkým pádom do Váhu, k veľkej spokojnosti cestujúcich, ktorých plte od zväčšených vĺn Váhu chytro napred hnané bývajú. A títo sotva pol hodiny išli, kynie im príjemná dedinka, ktorá je oproti jaskyni čo dáky strážca postavená, a je to Svätý Ján.