Diana Gabaldonová

ZÁVAN SNEHU A POPOLA

PRVÁ ČASŤ

Elektronická kniha

Z anglického originálu Diana Gabaldon: Breath of Snow and Ashes (Anchor Canada, a division of Random House of Canada Limited, 2006)

Translation © Miroslava Dubanová.

Jazyková redaktorka: Alexandra Strelková

Jazyková korektúra: Darina Kližanová

A Breath of Snow and Ashes

Copyright © 2005 by Diana Gabaldon

All rights reserved.

Slovak edition © 2022 by Vydavateľstvo Zelený Kocúr s. r. o.

www.zelenykocur.sk

Grafická úprava: Design Amorandi

ISBN 978-808-9761-97-5

EAN 9788089761975

The Outlander television series is copyrighted by Sony Pictures Television Inc.

All rights reserved.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať alebo ukladať vo vyhľadávacom systéme ani nesmie byť prenášaná elektronicky, mechanicky, kopírovaním, nahrávaním alebo iným spôsobom rozširovaná bez predchádzajúceho výslovného písomného súhlasu vydavateľa. Za porušenie autorského práva sa pokladá aj fotokopírovanie alebo iné reprografické kopírovanie licencie Kanadskej agentúry pre vydanie autorských práv.

Anchor Canada a tiráž sú ochrannými známkami.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

Táto kniha je venovaná

Charlesovi Dickensovi

Robertovi Louisovi Stevensonovi

Dorothy L. Sayersovej

Johnovi D. MacDonaldovi

a

P. G. Wodehousovi

Poďakovanie

Moja veľká vďaka patrí:

Mojim dvom skvelým editorom Jackie Cantorovej a Billovi Masseyovi za porozumenie, podporu, užitočné návrhy („A čo Marsali?!?!“), oduševnené reakcie („Fúúj!“) a za to, že ma prirovnávali – a tu rýchlo dodám, že až príliš láskavo – k Charlesovi Dickensovi.

Mojim vynikajúcim a obdivuhodným literárnym agentom Russellovi Galenovi a Dannymu Barorovi, ktorí vynakladajú nesmiernu energiu na to, aby tieto knihy spropagovali vo svete a pomohli všetkým mojim deťom v štúdiu.

Billovi McCreaovi, kurátorovi Historického múzea Severnej Karolíny, a jeho kolegom za mapy, životopisné poznámky, všeobecné informácie a za vynikajúce raňajky v múzeu. Krupicovú kašu so syrom milujem!

Zamestnancom Návštevníckeho centra pri bojisku Moore’s Creek Bridge za ich láskavý záujem a za nové a zaujímavé knihy, ktorých hmotnosť odhadujem na štyridsať libier. Predovšetkým za publikácie Zoznam patriotov v bitke pri Moore’s Creek Bridge a Zoznam lojalistov v bitke pri Moore’s Creek Bridge, ako aj za vysvetlenie, čo je to ľadová búrka, pretože práve jednu zažili. V Arizone ľadové búrky nemávame.

Linde Grimesovej za stávku, že nedokážem napísať zaujímavú scénu o špáraní sa v nose. Tú konkrétnu epizódu má na svedomí ona.

Neskutočnej inšpirácii a nadľudským schopnostiam Barbary Schnellovej, ktorá zároveň počas môjho písania prekladala knihu do nemčiny, aby bola pripravená včas na nemecké uvedenie.

Silvii Kuttnyovej-Walserovej a Petre Zimmermanovej, ktoré pre úspech nemeckého debutu robili priam nemožné.

Dr. Amarilisovi Iscoldovi za množstvo podrobností a rád, ako aj za nejeden záchvat smiechu nad lekárskymi scénami. Za akékoľvek prehrešky alebo omyly som zodpovedná jedine ja.

Dr. Dougovi Hamiltonovi za znalecký príspevok o zubnom lekárstve a za informácie o tom, na čo sa dajú a nedajú použiť pinzeta, fľaša whisky a pilník na konské zuby.

Dr. Davidovi Blacklidgeovi za užitočné rady k výrobe, použitiu a nebezpečenstvu éteru.

Dr. Williamovi Reedovi a Dr. Amy Silverthornovej za to, že som počas dokončovania knihy v peľovej sezóne bola schopná dýchať.

Laure Baileyovej za znalecký komentár, dokonca doplnený nákresmi, o dobovom oblečení a hlavne za užitočný nápad o bodnutí korzetovou kosticou.

Christiane Schreiterovej, ktorej detektívnym schopnostiam – a ochote pracovníkom Braunschweigskej knižnice – vďačíme za nemeckú verziu púte Paula Revera.

Reverendovi Jayovi McMillanovi za množstvo fascinujúcich a užitočných informácií o presbyteriánskej cirkvi v amerických kolóniách, Becky Morganovej za to, že ma s reverendom Jayom zoznámila, a Amy Jonesovej za informácie o presbyteriánskych doktrínach.

Rafovi Steinbergovi za informácie o hodinách, prílive a odlive a všeobecných otázkach, týkajúcich sa námorného cestovania, obzvlášť za cenný poznatok, že príliv sa vracia každých dvanásť hodín. Beriem na seba plnú zodpovednosť za akýkoľvek omyl v tejto oblasti. A ak 10. júla 1776 o piatej hodine rannej príliv nenastal, nechcem o tom vedieť.

Svojej asistentke Susan Butlerovej za riešenie nekonečného množstva problémov na samolepiacich bločkoch, za vyhotovenie troch kópií dvetisícpäťstostranového rukopisu a za ich spoľahlivé rozoslanie na rôzne miesta v krajine.

Neúnavnej a usilovnej Kathy Lordovej, ktorá dokázala zredigovať celý rukopis v absurdne krátkom čase a ani pritom neoslepla, ani nestratila zmysel pre humor.

Virginii Noreyovej, bohyni knižného dizajnu, ktorá znova dokázala vtesnať celé dielo do jednej väzby a postarala sa o to, že je nielen čitateľné, ale aj elegantné.

Stevenovi Lopatovi za neoceniteľné rady, týkajúce sa explózií a spaľovania.

Arnoldovi Wagnerovi, Lise Harrisonovej, Kateri van Huysteeovej, Luz, Suzann Shepherdovej a Jo Bournovej za technické poučenie o rozomieľaní pigmentu, uskladňovaní farieb a za iné pitoreskné podrobnosti, ako napríklad tú, že „egyptská hnedá“ sa vyrábala z rozomletých múmií. Tento detail som nemala ako do knihy zapracovať, ale zdá sa mi príliš dobrý na to, aby sa nespomenul.

Karen Watsonovej za jej výnimočný opis pocitov človeka trpiaceho hemoroidmi, konkrétne jej niekdajšieho švagra.

Pamele Patchetovej za skvelý a podnetný opis toho, ako si pod necht zapichla dvojpalcovú triesku.

Margaret Campbellovej za vynikajúci výtlačok publikácie Piedmontská plantáž.

Janet McConnaugheyovej za to, že v predstavách videla Jamieho a Briannu hrať brag.

Marte Brenglovej, Julie Kentnerovej, Joanne Cuttingovej, Carol Spradlingovej, Beth Shopovej, Cindy R., Kathy Burdettovej, Sherry a Kathleen Eschenburgovej za užitočné rady a zábavné komentáre na adresu bezútešnosti duchovných piesní.

Lauri Klobasovej, Becky Morganovej, Linde Allenovej, Nikki Rowovej a Lori Bentonovej za technické poznatky o výrobe papiera.

Kim Lairdovej, Joelovi Altmanovi, Care Stocktonovej, Carol Islerovej, Jo Murpheyovej, Elise Skidmorovej, Ronovi Kennerovi a nekonečnému množstvu ďalších účastníkov Internetového literárneho fóra, teraz premenovaného na Spoločnosť spisovateľov a milovníkov kníh (http://community.compuserve.com/books). Stále však ide o tú istú nesúrodú skupinu výstredných jedincov, ktorí predstavujú studnicu vedomostí a vskutku neobyčajných informácií a ktorí ma zásobujú potenciálne použiteľnými odkazmi, faktmi a článkami. Vždy som im vďačná.

Chrisovi Stuartovi a ľuďom z odľahlých oblastí za úžasné darované cédečka o svätcoch a cudzincoch a rieke Mojave, z ktorých som v tejto knihe veľa čerpala.

Ewanovi MacCollovi, ktorého prepracovaná verzia skladby „Eppie Morrie“ sa stala predlohou 85. kapitoly.

Gabi Elebyovej za ponožky, sušienky a všeobecnú morálnu podporu, ako aj „dámam z Lallybrochu, teda fanúšičkám z Ladies of Lallybroch, za nevyčerpateľný entuziazmus, pretavený do darčekových balení s jedlom, pohľadníc a nesmierneho množstva komerčne i ručne vyrobeného mydla (mydlo „Levanduľa Jacka Randalla“ je príjemné a celkom sa mi páči aj to s názvom „Závan snehu“. Mydlo s názvom „Oblíž Jamieho od hlavy po päty“ bolo však také sladké, že mi ho jeden z mojich psov zožral).

Bev LaFrancovej, Carol Krenzovej, Gilbertovi Sureauovi, Laure Bradburyovej, Julianne, Julie a ďalším ľuďom, ktorých mená som si, žiaľ, nezapísala, za pomoc pri texte, týkajúcom sa Francúzska a francúzštiny.

Monike Berrischovej za to, že mi dovolila použiť jej osobu.

A svojmu manželovi Dougovi Watkinsovi, ktorý mi tentoraz poskytol úvodné riadky prológu.

Prológ

Čas má mnoho vlastností, ktoré ľudia pripisujú Bohu. Je bez počiatku a bez konca. Panuje o ňom predstava, že je všemocný, pretože času nič neodolá, nie? Ani hory, ani armády.

A čas, samozrejme, všetko zahojí. Dajte niečomu dostatok času a všetko sa vyrieši: čas utíši všetky bolesti, vymaže všetky ťažkosti a pohltí každú stratu.

Pamätaj si, človeče, že prach si a v prach sa obrátiš.

Ak je Čas aspoň trochu podobný Bohu, potom Pamäť musí byť Diabol.

PRVÁ ČASŤ

Chýry o vojne

1

Prerušený rozhovor

Najprv ich zavetril pes. Pretože bola tma, Ian Murray skôr cítil než videl, ako Rollo pri jeho nohe znenazdania zdvihol hlavu a nastražil uši. Položil psovi ruku na krk a nahmatal varovne zježenú srsť.

Boli takí spätí, že si ani vedome nepomyslel „ľudia“ a už druhou rukou siahol po noži. Bez pohnutia ležal a dýchal. Načúval.

Les bol tichý. Brieždiť sa začne až o niekoľko hodín a vzduch bol nehybný ako v kostole, len zo zeme pomaly stúpal opar ako kadidlo. Ian sa uložil spať na spadnutý kmeň obrovského ľaliovníka, pretože si radšej vybral šteklenie žižiavok než zaliezavé vlhko. Nespúšťal ruku zo psa a vyčkával.

Rollo vrčal. Vydával hlboký neprerušovaný dunivý zvuk, ktorý Ian sotva počul, ale zato ho ľahko vycítil: jeho chvenie mu putovalo hore pažou a dráždilo mu v tele každučký nerv. Nespal (v noci spával už len zriedka), len potichu ležal a hľadel na nebeskú klenbu, úplne zabraný do obvyklej škriepky s Bohom. Rollo sa pohol a ticho sa vytratilo. Ian sa pomaly posadil, spustil nohy z jednej strany nahnitého stromu a srdce mu bilo opreteky.

Rollo stále varovne vrčal, no zároveň otočil veľkú hlavu, akoby sledoval čosi neviditeľné. Bola bezmesačná noc: Ian okrem nejasných obrysov stromov a pohybujúcich sa nočných tieňov nevidel nič.

Potom ich začul. Zvuky chôdze. Boli ešte dosť ďaleko, ale každým okamihom sa blížili. Vstal a potichu vykročil do rozliatej černe pod jedľou. Stačilo mľasknúť jazykom a Rollo prestal vrčať a v tichosti nasledoval Iana ako jeho otec vlk.

Z Ianovho miesta bolo vidno na cestičku, po ktorej chodila zver. Tí, čo po nej kráčali teraz, však neboli na love.

Belosi. Tak to je čudné, ba viac ako čudné. Nevidel ich, ale ani nemusel: hluk, čo narobili, sa nedal s ničím pomýliť. Indiáni necestovali nehlučne a mnohí z obyvateľov Vysočiny, medzi ktorými žil, sa vedeli po lese pohybovať ako duchovia… No tentoraz si mohol byť úplne istý. Kov, to bolo ono. Počul hrkotať postroje a cinkať gombíky, pracky… a zbrane.

Je ich veľa. Boli tak blízko, že cítil ich pach. So zatvorenými očami sa nepatrne predklonil, aby čuchom získal čo najviac informácií.

Niesli surové kože – rozoznal pach zaschnutej krvi a kožušiny. Ten pravdepodobne zobudil Rolla. Neboli to však lovci, pretože ich bolo primnoho. Lovci chodievali po jednom alebo po dvoch.

Boli zúbožení a špinaví. Nie lovci, ani poľovníci. V tomto ročnom období sa na zver dalo naraziť ľahko, ale títo páchli hladom a ich pot smrdel podradnou pijatikou.

Boli už blízko, možno desať stôp od miesta, kde stál. Rollo si nepatrne odfrkol a Ian opäť položil psovi ruku na srsť, no muži robili príliš veľký hluk na to, aby ho začuli. Počítal okoloidúce kroky, hrkotajúce poľné fľaše a puzdrá s nábojmi, unavené vzdychy a stony, vyvolané ubolenými nohami.

Napočítal dvadsaťtri mužov a jedného – nie, dva – osly: počul vrzgot plných sedlových vakov a podráždený ťažký dych, typický pre naloženého osla, vždy pripraveného protestovať.

Tí muži by jeho prítomnosť nikdy nespozorovali, nebyť vrtošivého závanu vetra, čo privial k oslom Rollov pach. Tmu preťalo ohlušujúce híkanie a les pred Ianom akoby vybuchol v zmäti praskotu a vyľakaných výkrikov. Ian už bežal, keď za ním zarachotili výstrely z pištole.

„A Dhia!“ Niečo mu vrazilo do hlavy a on padol ako podťatý. Zabili ho?

Nie. Rollo mu ustarostene pchal do ucha vlhký ňucháč. Ianovi v hlave hučalo ako v úli a pred očami sa mu mihali svetelné záblesky.

„Bež! Ruith!“ vydýchol a strkal do psa. „Uteč! Choď!“ Pes váhal a hlboko hrdelne kňučal. Ian nič nevidel, len cítil, že velikánske telo vyrazilo vpred, otočilo sa a znova sa nerozhodne obrátilo späť.

„Ruith!“ Vyškriabal sa na všetky štyri a súril ho, až pes nakoniec poslúchol a rozbehol sa tak, ako ho učili.

Keby sa Ianovi hneď aj podarilo vstať, nemal by dosť času utiecť. Padol dolu tvárou a ruky i nohy sa mu zaborili hlboko do tlejúceho lístia. Mykal sa ako o život, ale iba čo sa viac zabáral.

Voľakto mu vrazil nohu medzi lopatky, no mokré lístie mu stlmilo vyrazený dych. Na tom však kvôli toľkému hluku nezáležalo. Nech už na Iana stúpil ktokoľvek, dotyčný si to ani len nevšimol: nebola to silná rana, pretože ten chlap cez neho prebehol v panike a nepochybne ho považoval za zhnitý kus dreva.

Výstrely stíchli. Výkriky nie, ale tým nerozumel. Vedel, že leží dolu tvárou, na lícach cítil vlhký chlad a v nose puch mŕtveho lístia. Mal však pocit, akoby bol veľmi opitý a svet okolo neho pomaly plával. Hlava ho veľmi nebolela, ak nepočítal prvotný nával bolesti, ale zdvihnúť by ju asi nezvládol.

Hmlisto si pomyslel, že ak tu zomrie, nikto sa o tom nedozvie. Matku by však trápilo, keby nevedela, čo sa s ním stalo, premýšľal.

Zvuky slabli a boli menej chaotické. Niekto ešte stále vrieskal, no znelo to ako povel. Odchádzali. Nejasne mu napadlo, že by mohol zakričať. Ak by vedeli, že je biely, mohli by mu pomôcť. Alebo aj nie.

Ostal ticho. Buď zomieral, alebo nie. Ak áno, potom mu už aj tak nikto nepomôže. Ak nie, tak žiadnu pomoc nepotrebuje.

Nuž, prosil som o to, nie? – premýšľal, keď si premietal svoj rozhovor s Bohom rovnako pokojne, ako keby stále ležal na ľaliovníkovom kmeni a hľadel hore na šíre nebo. Žiadal som znamenie. Len som veľmi nečakal, že sa s ním tak poponáhľaš.

Koniec ukážky