Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Romance, balady, legendy

Tichomír Milkin

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dorota Feketeová, Michal Belička, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0222-7

Pôvodná publikácia

Tichomír Milkin. Sny a nádeje. Tatran. Bratislava 1985. 408 s. Ján Sedlák zostavil, textologicky upravil a napísal predslov, poznámky a vysvetlivky. Daniel Šulc rediguje. Daniela Lehutová rediguje. Alica Wursterová, zodpovedná redaktorka. Helena Chudíková korigovala. Zlatica Magalová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Pri zostavovaní výberu z diela Tichomíra Milkina nám slúžili za podklad rukopisné texty, najmä materiál rukopisných básní, a texty uverejnené v rozličných súdobých časopisoch a almanachoch. Kým podstatou básnického oddielu okrem básnických epištol je rukopisná pozostalosť, všetky texty obsahujúce básnické listy a ukážky z literárnej teórie a kritiky boli uverejnené v časopisoch: Literárne listy, Slovenské pohľady, Tovaryšstvo a Katolícke noviny. Časť rukopisného materiálu sme získali z archívu Spolku sv. Vojtecha, ale hlavná rukopisná pozostalosť básnika bola uložená u básnikovej príbuznej, pani M. Donovalovej v Banskej Štiavnici, ktorej patrí vďaka za súhlas k vydaniu dosiaľ nikde nepublikovanej poézie.

V rukopisnom materiáli sa nachádzajú básne lyrické i epické, ľúbostné, náboženské i vlastenecké. Sú napísané na jednotlivých hárkoch zažltnutého, miestami už dosť zničeného papiera formátu 21 × 17 cm. Súbor je číslovaný podľa osemstránkových celkov od č. 13 až po 80. Okrem tohto neúplného súboru našiel som básne písané na rozličných nečíslovaných kúskoch papiera väčšieho i menšieho formátu. Zrod básní sa z veľkej časti dal ustáliť, lebo ich autor poväčšine datoval, a to od r. 1884 až po rok 1918. Chronológia však nie je súvislá; nájdu sa na jednej strane básne z rozličných rokov, z čoho možno usúdiť, že ich básnik datoval až dodatočne. Materiál nie je usporiadaný žánrovo. Vedľa seba sú básne čisto intímneho charakteru, popevky, improvizácie, ale i vlastenecké a náboženské verše a básne epické. Kvôli prehľadnosti sme usporiadali výber tak, aby tvoril istý ucelený systém, smerujúci od osobnej lyriky cez úvahovú a vlasteneckú poéziu až po epické básne. Takto je pohľad na dielo jasnejší a vnútorne logickejší. Prirodzene, nepublikujeme celý súbor, ale z každej žánrovej formy iba vybrané ukážky. Niektoré básne sú bez štylistických opráv, v iných je opráv mnoho, ba podaktoré sú v rukopise celkom prepracované, niekde celé slohy vyškrtané, poprečiarkované, iné na margu zmenené. Niekedy sú zmeny dvojaké: atramentom pôvodné a ceruzou dodatočné. Nazdávame sa, že dodatočné úpravy textu boli určené pre tlač. V niektorých básňach sa okrem dátumu uvádza aj miesto, kde boli napísané (Dojč, Šaštín, Brodské, Koválov, Búry, Piešťany, Korytnica, Mistríky, Donovaly).

Vo viacerých básňach je niekoľko náčrtov, ktoré dávajú nazrieť do alchýmie básnikovej tvorby. Tak v básni, ktorá sa začína veršom: Čo ma viaže k mistríkovskej dedine… iba prvý verš ostáva nezmenený, v druhej slohe tretí a štvrtý verš je zmenený takto: Pôvodne: Poďže vonka, nech ťa zbozkám na líčka, / nech ťa stisnem, duša moja, trošička. V prepracovanom znení: Poďže vonka, duša moja, trošička, / nech ťa zboskám na červené na líčka. V tretej slohe ostávajú nedotknuté prvé dva verše, ostatné dva sa menia. Pôvodne: Pusť ma milá, švárne dievča, pusť ma dnu, / veď som ja tu ver’ už nôcku ostatnú. V prepracovanom znení: Poďže, milá, duša moja, poďže von, / dávno ťa už čaká milý pod oknom. Preškrtnutá je posledná sloha, ktorá znie takto: Nepustím ťa do komôrky, veru nie, / vy ste spurní, my sme devy poctivé, / ale pyšťok na rozlúčku ti ja dám, / ak neprídeš, mladý pán, už nikdy k nám.

Na hárku 34 sa začína cyklus nazvaný Znelky ľúbosti s podtitulom Piesne, venovaný značke J. M., ktorú sa nepodarilo rozšifrovať. Prvá báseň je datovaná 1. XII. 1890, posledná iba rokom napísania 1891. Číslované sú od 1. do 49. Nie sú písané súvisle, medzi nimi nachádzame mnohé iné básne národného či náboženského obsahu. Z toho vidieť, že ich Milkin písal vo chvíľach „oddychu“ od „vážnej“ poézie alebo od kritickej činnosti. Vyberáme z nich 23 básní, prihliadajúc jednak na rozsah našej publikácie, jednak na to, že mnohé piesne sa svojím obsahom opakujú.

V prípade, keď sme našli v rukopise báseň, ktorá bola potom i uverejnená v niektorom časopise, pridržali sme sa znenia uverejneného autorizovaného textu. Nejde o podstatné zmeny, iba o jazykovú úpravu v zmysle vtedajšieho jazykového úzu a o niektoré lexikálne zmeny. Tak napríklad v básni Radosti moje… vo verši: s sebou aj teplo odviedli v Tovaryšstve II. str. 273 slovo odviedli je zmenené na odniesli. V básni Staval som… verš: a keď vše lkanie slávika znelo je zmenený v Tovaryšstve II., str. 271 na: keď klokotanie slávika znelo. V básni Pieseň verš: zaváňal vône vej zmenený (tamtiež) na: zaváňal vonný vej.

Vo vlasteneckých básňach, ktoré zaraďujeme do oddielu V úzkosti o národ, vychádzali sme z faktu, že väčšina básní s výrazne progresívnou, ba bojovnou tematikou nemohla byť za básnikovho života publikovaná a aj z tých, čo boli uverejnené v Slovenských ľudových novinách, boli niektoré cenzurované, preto pri výbere z nich rozhodoval ako smerodajný rukopis, upravovali sme iba pravopis podľa dnešného úzu.

Niektoré nadpisy básní v rukopise majú inakšie znenie ako uverejnené. Tak napríklad báseň označená v rukopise názvom Pieseň, v Tovaryšstve má názov Sen. Báseň Marginovi (KN 1901, č. 12) má v rukopise názov Je pravda… Balada Východná poviedka je uverejnená v SĽN 1913 pod názvom Neskúsené dievča — Túžba za blahom (turecká povesť) a i. Väčšina lyrických básní nemá zvláštny názov, ale preberá začiatok prvého verša za názov básne. Názvy nikde nemeníme, iba ich jazykovo upravujeme podľa zásad, ktoré vysvetlíme v Edičnej poznámke.

Romance, balady, legendy

Väčšina básní je prevzatých z rukopisných materiálov. Uverejnené boli: Túžba za blahom (turecká povesť, v Slov. ľudových novinách 1913, č. 20, v rukopise má názov Východná poviedka; Svätý Peter, Kat. noviny 1891, č. 19; Slávik, Pútnik svätovojtešský, 1917, s. 59; Hádka, SĽN 1918, č. 34 (pod názvom Kroj).

Tyrin

Z výberu Milkinovej básnickej tvorby vynechávame rozsiahlu báseň Tyrin, ktorá ostala v rukopisnej pozostalosti. Má 121 desaťveršových slôh. Napísaná je na ôsmich štvorlistových zväzkoch rozmerov 17 × 21 cm. Na konci textu je dátum 28. IX. 1889. Túto básnickú poviedku dnes pokladáme skôr len za zaujímavý literárnohistorický dokument a za ukážku ďalších žánrových foriem Milkinovej poézie. Upozorňuje na to aj Ivan Kusý v Dejinách slovenskej literatúry (III. 518), keď hovorí: „V celkovej koncepcii sujetu básne ostal autor v mnohom poplatný zastaralej poviedkovej konštrukcii a vlastne len rozmnožil rad pseudoromantických epických schém.“ Pretože však v lyricko-epickej básni Tyrin, ktorá je aj dokladom mravopisných tendencií autora, sú niektoré silnejšie poetické miesta a pokus o hlbší psychologický ponor do vnútorného sveta postáv, vyberáme z nej niekoľko ukážok a pre čitateľské pochopenie spájame ich s vysvetľovacím textom.

Tyrin

(Fragmenty)

I.

Hrad Tyrin pyšne vzpína hore

zo skaly tvrdšej od kremeňa

tam nad jaderských sihôt more

si machom kryté šedé temä.

Už tisíc rokov vzteklé prúdy

na jeho základ more rúti,

lež márne všetko namáhanie,

hrad stojí a stáť večne bude

i vo vĺn vzteklých besnom prúde,

tak práve, ako aj dnes tam je.

K východu, kde je stromov mnoho,

prekrásna niva v sadoch leží

hneď u piat samých hradu toho

a tiež i mora na pobreží.

V záhrade tejto tak je krásne,

keď slnca plameň večer hasne

a ona kloní hlavu svoju

z vĺn mora, z vzduchu upravenej

si do postele zafarbenej

s rumeňom ruží ku pokoju.

Keď ešte raz sa na svet kukne

a vidí, ako mesiac mladý

sa díva na tú posteľ chutne,

tu rdie sa, rúškom kryjúc vnady

a do vĺn mora skočí rýchlo,

by srdca bitie skorej stíchlo

a lásky zárod usnul v spaní.

A mesiac spešne kráča hore,

by spatril slnce na obzore

a len sa smeje zradovaný.

To vidiac slávik v milom sade

si spieva lásky piesne vrelé,

ich počuť sadom bolo všade

až pokým slnce von z postele

sa prebudivši ráno zase

povstalo v novej vnade, kráse

a usmialo sa na mesiačik,

že darmo prešiel ten svet celý,

neprišiel slncu ku posteli,

by sa v nej kochal, neboráčik.

Sem chodievali na tie krásy

sa dívať dvaja ľudia z hradu,

so sebou viedol hradu pán si

vždy pekne svoju paniu mladú,

čo od zrenice mal ju radšej

a ktorá v kráse o moc väčšej

sa skvela, nežli myseľ ľudská

predstaviť zná si. Hviezdy zhasli

vše nebom na jej pohľad jasný —

lež čert i takých k skaze hucká.

I včuľ sa vrátil s paňou na hrad,

ju odprevadil do jej spálne,

tak posluhoval on jej tam rád,

vždy hľadal prácu tam si schválne,

keď ju on zľúbal do sýtosti,

poľúbil ruku, rieknuc: „No spi

mi sladko, duša moja sladká!“

A len tam stojí pri nej nemo

a pokým vraví milé meno,

ju tvárou, ňadry nežno hladká.

— — — — — — — — — — — —

II.

A len čo zdvihlo slnce hlavu

z kvetného lôžka preveselo

a zapudilo preč noc tmavú,

hneď na hrad oko svoje sprelo,

by zhliadlo blaho, ktoré skýta

ľúbosti žiara v srdci skrytá,

by zhliadlo, ako krásny Mladín

otvoril dvere na tereme,

v ňomž spala ešte Lenka neme

v srdiečku čistom s mierom svätým.

Zas sadol pekne potichučky

si k Lenke, striehnuc, kedy vstane,

neľúba ani len jej rúčky,

by nevzbudil ju zo sna plane.

Však roztopašné slnce kradme

ju ľúba, kde len napopadne,

raz s obrvami čiernych očí

sa ihrá, hneď zas s retmi úsťat,

a hneď sa zas dá nižšie spúšťať,

až medzi ňadier púčky skočí.

Lež mladá žienka toľko ani

len slncu nesmie povoliti,

a preto v prísnom ostýchaní

sa zardie, strasie, rúčky schytí

a obnažené ňadrá schová

jej košielenka ľaliová.

Tu hneď sa vrhne manžel na ňu,

celuje rúčky, púčky hrudi,

obličaj pýrom hanby rudý,

kým rukou dá sa k objímaniu.

On spína stužkou biele nôžky,

on usporiada šaty na nej

a zapečatí všetko bozky,

to z lásky veľkej, zvrchovanej.

A ona tiež sa naňho rúcne

objíma tiež ho, ľúba vrúcne

a hrkútajúc o ľúbosti

jak v lete milé holúbätá,

keď pooblieva ich lúč zlatá

novými krásnych farieb skvosty.

Po scéne ranného zvítania manželov Mladín oznámi Lenke, že musí na krátky čas odísť k rodičom. Lenka je nešťastná, napokon sa však upokojí. Chodieva na breh mora a túžobne čaká na Mladínov návrat. V 3. kapitole sa však namiesto manžela zjaví na člne mladík — Fridolín. Lenka sa najprv vyľaká, neskôr však na návštevy dvorného mladého muža navykne, ba vyčkáva už na brehu mora nie manžela, ale neznámeho mladíka, ktorý sa svojím zjavom a spôsobmi vkradol do jej života.