Hila Blum

How to love your daughter

originally published in Hebrew as

ךתב תא בוהאל ךיא

© Hila Blum, 2021

First published by Kinneret, Zmora, Dvir Publishing House Ltd.

Translation © Silvia Singer, 2024

Cover illustration © Han Donau, 2024

Design & Layout © Mária Rojko, 2024

Slovak edition © Artforum, 2024

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Preklad formou štipendia z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Vydanie knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Mojim milovaným rodičom

1.

Keď som uvidela svoje vnučky prvý raz, stála som naproti cez ulicu a neodvážila som sa priblížiť. Na predmestí Groningenu sú okná veľké a nízko posadené – hanbila som sa, ako som bez námahy získala, po čom som túžila, a desilo ma, ako jednoducho sa stali korisťou môjho pohľadu. Lenže aj ja som bola bezbranná, keby sa čo i len trochu obzreli, spozorovali by ma.

Dievčatá sa však nezaoberali tým, čo sa deje vonku. Venovali sa samy sebe, svojim drobným starostiam. Dievčatá so svetlými riedkymi vlasmi, čo sa medzi prstami presýpajú ako múka. Boli samy v obývačke, príliš blízko, priam na dosah ruky. Keby sa ma niekto spýtal, prečo som tam, nedokázala by som svoju prítomnosť vysvetliť. Šla som preč.

Počkala som, kým sa vonku zotmie a v izbách sa rozsvietia svetlá. Tentokrát som si trúfla podísť bližšie k domu, ešte pár chvíľ som váhala, no napokon som prešla cez cestu. Len len že som nezaklopala na okno. Ohromila ma ľahkosť, s akou sa tam teraz všetci členovia rodiny pohybovali. Takto som si svoju dcéru nepamätala, užasla som nad intenzitou jej skutočnosti. Šepkom som vyslovila jej meno, len aby som si ho uvedomila: „Lea, Lea.“ Stála som tam, nie dlho, pár minút. Leine dcéry, Lotte a Sanne, síce sedeli pri jedálenskom stole, ale i tak sa bez prestania hmýrili, žlté svetlo domu sa po nich mihotalo sem a tam. Jej manžel Johan stál v kuchyni chrbtom ku mne a venoval sa príprave večere. Lea prechádzala medzi izbami, mizla v jednej a znovu sa objavovala v inej miestnosti, preťatá okenným krížom, akoby mimo reality naozaj prechádzala stenami. Kozub v obývačke bol vyhasnutý, napriek tomu z neho sálalo teplo. Teplo domova, to je ono. A všade boli knihy, ešte aj v kuchyni. Byt pôsobil dobrosrdečne, všetko v ňom malo pripomínať nevinnosť materiálov, drevnatosť stromov v lese, hebkosť mrakov na oblohe. A keďže som sledovala svoju dcéru a jej rodinu potajomky, hrozilo nebezpečenstvo práve mne, nahota ich života sa mi skvela pred očami nebezpečnou žiarou.

Jedna žena, ktorú som osobne nepoznala, ale čítala som o nej pred rokmi v akejsi knihe, žena z Dublinu, mala jedenásť súrodencov, a keď dospela a vydala sa, narodili sa jej dve dcéry. Tie nikdy nešli samy po ulici a nikdy spolu nezdieľali posteľ. Žena o svojich dcérach už oveľa viac nepovedala, no pochopila som, že chcela vyjadriť, že ich miluje, a zároveň, že ich ľúbiť nevie. A že práve v tom spočíva problém s láskou. Že sa snažila.

Išli na dovolenku, tá žena s manželom a s dcérami, rodinná cesta autom, nasledovala hlúpa hádka. Žena sa pozrela do spätného zrkadielka a videla, ako vzadu staršia z dcér zíza do prázdna. Všimla si, že sa dievčaťu prepadli ústa do tváre, a so zdrvujúcou jasnozrivosťou spoznala presne ten rys, ktorý zničí dcére tvár. Takto to vyjadrila. Výraz, ktorý ju okradne o krásu, vravela, skôr či neskôr ba možno ešte kým vyrastie. A žena si v duchu predsavzala, musím sa postarať, aby bola šťastná.

Keď som o nej čítala, sama som už mala malú dcérku. Leu. Poldruharočné živé, štebotavé a hlučné batoľa. Prezývala som ju Hmlová siréna, tak som jej hovorila dokonca aj pred jej otcom. S Meirom sme žasli nad tou našou malou Hmlovou sirénou. Vymyslela som pre ňu desiatky ďalších prezývok. Chýbala mi každú sekundu z hodín, ktoré som trávila prácou v štúdiu, a pevne som ju stískala v náručí, keď sme sa znova stretli. Bolo ľahké milovať svoju malú dcérku. Jej otec bol do nej tiež úplne zbláznený a každý večer, keď zaspala, sme sa o nej rozprávali a navzájom sme si za to naše dievčatko ďakovali. Dávala som jej všetko, čo mne chýbalo, dokonca oveľa viac, a dievčatko mi lásku opätovalo.

Všetko, čo sa týkalo bábätka – sliny stekajúce po brade, po krku až do výstrihu trička, plienky ťažké od moču, hnis zo zapálených očiek i všetok obsah jej nosíka – každučká vec na Lei sa mi páčila. Niekedy, keď som sa na ňu dívala alebo ju ovoniavala, ústa sa mi zaplnili slinami. Bola som v pokušení sa do nej zahryznúť. Zjem ťa, vravievala som jej, jednoducho ťa spapám. A Lea sa smiala. Šteklila som ju, aby som počula ešte viac toho jej hlasného smiechu, a keď na nás ľudia okolo zazerali, nehanbila som sa, naopak.

Keď mala štyri roky, zatúžila som po ďalšom dievčatku. Vravela som Meirovi, predstav si, dve Ley. Zrejme som mu však práve tými slovami dala zároveň najavo, aby s nápadom nesúhlasil. A on nesúhlasil. Hnevala som sa naňho dlhé mesiace, až sa nakoniec na celú vec zabudlo. Meir dovŕšil päťdesiatku, presťahovali sme sa do priestranného bytu, pekne sme sa uhniezdili v našich zamestnaniach, v noci sa nám dobre spalo, mali sme štvorročnú, potom päťročnú, šesťročnú Leu, nič nám nechýbalo a Lea rástla.

Meirov mladší brat Jochaj, ktorý sa rovnako ako Meir stal otcom v staršom veku, mi rozpráva o svojej dcére. Keď mala sedem, rozviedol sa so ženou, a teraz má dievča osem a už keď ju ukladá do postele, dáva jej bozk na čelo a prikrýva ju perinou, cíti, ako veľmi mu bude chýbať. V každom okamihu tam je a zároveň nie je, on ostáva osamotený medzi tým, čo bolo, a tým, čo bude, a neustále ho zmáhajú starosti. Hovoríme spolu v malej kaviarni v centre – až do Meirovej smrti sme sa nikdy poriadne nerozprávali, v mojej spoločnosti bol Jochaj vždy zdržanlivý –, a keď prídem večer domov, nemám pokoja. Čítam knihu o jednej žene, nie o tej, čo žije v Írsku a jej dcéry nikdy nechodia samy po ulici, ale o inej, Francúzke. Jej dcéra strávila v mladosti dva roky vo väzení a tam si zapísala do denníka, že matka ju nepochybne milovala, azda až príliš, no skôr voči mne prechovávala materinský cit než ozajstnú lásku. Odkladám knihu na dlhé minúty, leží vedľa mňa hore nohami, premýšľam, že ju už nebudem čítať. Ako som rástla, píše dcéra, stávala som sa pre ňu čoraz viac niekým, kto stojí na druhej strane múru.

Myslím na Leu, štrnásťročnú, pätnásťročnú, nebezpečné roky. Stokrát som sa na ňu dívala, možno tisíckrát, a myslela si, tají sa mi z teba dych. Niekedy som jej povedala, si taká krásna, až sa idem zblázniť, a Lea prevracala oči a tvár jej stvrdla, a bolo mi jasné, že môj láskyplný pohľad, slepý k jej nedostatkom, jej spôsobuje sklamanie. Ani to ma nezastavilo. Neprestala som. Nechcela som pripustiť, aby medzi nami vyrástol múr.

Túžim o Lei napísať všetko jedným dychom. Lenže to skôr prejde ťava uchom ihly.

Chcela by som o Lei napísať bez slov, ale nedá sa to.

Vo filmoch to vidno často. Rodina sedí spolu v aute, otec šoféruje, žena je prekrásna podmanivým a nedbalým spôsobom, vzadu dve čulé deti a všetci sa spolu zhovárajú. To je život predtým, ako sa začne schyľovať k čomusi zlému. Piráti ciest. Temné tajomstvo z minulosti. Prepadnuté ústa vašej dcéry.

Raz som videla škandinávsky film založený na nenápadnej tragédii. Pozrela som si ho trikrát, potrebovala som všetkému porozumieť. Rodina trávila čas v lyžiarskom stredisku – otec, matka, syn a dcéra. Všetci štyria boli pekní, no nie príliš krásni, tak primerane krásni, a bolo zrejmé, že ich telesné životy nie sú celkom bezstarostné. Udalosť, čo sa tejto rodine prihodila, zasiahla škrupinu ich života a spôsobila v nej sieť trhlín a prasklín, bola lavína, ktorá trvala iba niekoľko sekúnd. Rodina sedela v reštaurácii na úbočí hory, zrazu sa na nich rútila lavína, až sa zastavila neďaleko od nich a všetci – len čo vyskočili zo stoličiek, aby si našli úkryt – si opäť posadali za stôl a pokračovali v jedle. Lenže úder už bol zasadený a bol zdrvujúci, škoda napáchaná, lebo vo chvíľach najväčšieho nebezpečenstva otec prudko vstal zo stoličky a rýchlo utekal do bezpečia, zatiaľ čo matka sa okamžite vrhla k deťom, aby ich držala a chránila. A z toho poznania, že manžel sa snažil zachrániť iba sám seba a ich nechal napospas, sa mladá žena nedokázala spamätať. A od tej chvíle sa počas celého filmu so škandinávskou strohosťou vyjavovala hĺbka priepasti medzi nimi.

Z času na čas mi zíde na um, že by som rada videla viac takýchto filmov o životoch, čo sa pokrivia akosi samy od seba, a nie filmy o ohlušujúcich úderoch osudu. Chcela by som počuť o takej rodine ako je naša, Meirova, Leina a moja, o chybách, ktoré sa dajú ľahko napáchať, no niet nikoho, kto by ich odpustil, o bežných nehodách, mám na mysli zločiny vôle.

2.

Prvý rok Leinho života k nám často chodievala na návštevu moja mama, nikdy nie s prázdnymi rukami, vždy so škatuľkami s jedlom, ktoré nám uvarila alebo s predraženými darčekmi pre Leu (neodstránila cenovky). S vnučkou na kolenách sedávala na pohovke, vydávala rôzne zvuky a hojdala ju sem a tam, alebo si prisadla k nej na koberec a mávala jej dlaňami pred očami, a keď sa dohrali, nakŕmila ju, vkladala jej lyžičku do pusy a vzápätí jej utierala bradu, lyžička, utretie a tak stále dookola. Striehla som na chvíľu, keď sa mama prestane ovládať a premôžu ju city. Ako by mohla Lei odolať? Veď predsa pri pohľade na ňu sa každý roztopí.

Mama mi pomáhala so všetkým okolo dieťaťa a Meir tiež. Každé ráno ju vychystal a občas aj odviezol k opatrovateľke, každé popoludnie som ju od nej vyzdvihla ja. Kým sa nevrátil z univerzity, boli sme spolu doma, iba my dve alebo aj s mojou mamou. A potom vošiel Meir a vrhol sa na dieťa. Zasypal Leu objatiami, radostnými výkrikmi, otázkami, opakovanými žiadosťami o pusinky, nespokojným podupávaním, ak vyšiel naprázdno, a bozkávaná Lea sa smiala a smiala. No len čo prišiel, nanajvýš o minútu či dve, sa mama pobrala svojou cestou, dvere sa za ňou sa zavreli, už iba ja som sledovala, ako otec s dcérou vystrájajú na pohovke. Mama sa na to pozerať nechcela, nevedela sa tým nechať opantať. Nedokázala som s Leou takto jasať, burácať a revať, vydávať takéto zvuky, ale učarovalo mi to. Hoci Meir to občas preháňal, stávalo sa, že Lea sa tak veľmi smiala, až jej roztopašný krik pripomínal začiatok plaču.

Leu som donekonečna fotila. Objavenie Ameriky, pristátie na Mesiaci, naše prvorodené deti. Svet, samozrejme, zatajuje dych. Ale až po rokoch sa dokážeme pozrieť na tie albumy z detstva a vnímať spôsoby, akými naša láska k deťom zahmlieva realitu a retušuje ju pred našimi očami. Prvých pár dní života bola desivo bledá, takmer priehľadná, ako vrecko mlieka. Bola čudná. A predsa onemievam od úžasu z intenzity jej výrazu už na tých najstarších fotkách, z vedomia vlastnej sebahodnoty od samého začiatku. V každom prípade, uvedomila som si to až neskôr, pochopila som, že deti iných ľudí som sa milovať naučila, zatiaľ čo moja láska k Lei bola opakom učenia. Bola zabudnutím na všetko.

Mimo záberu vytláčam pre Leu pomarančový džús a na fotke ho už opatrnými dúškami pije zo svojho ružového plastového pohára. Kyslosť ju zaskočí a je to trochu smiešne. Vitamíny do nej prúdia, vstrebávajú sa a pôsobia, pred očami sa mi uzdravuje bez toho, aby vôbec ochorela. A aj v noci, keď spí, vnímam, ako kysne, rastie v horúčosti pece (ležiac v posteli vyzerá neprimerane dlhá). Zriedkavo, keď ochorie – nádcha, viróza alebo infekcia –, sa jej pod kožou rozhorí iný temperament. Nikdy nezoslabne ani sa nevyčerpá, naopak, s vysokou horúčkou je divokejšia, zhovorčivejšia, hoci si to neuvedomuje. Pripadá mi ako posadnutá. Oči jej žiaria, tvár zaleje rumenec, hlas zdrsnie a zachrípne. Desí ma. V takých chvíľach jasne cítim, že nie je v mojej moci pre ňu čokoľvek urobiť, vzdialila sa do náruče vlastného osudu. Ale vždy o deň, nanajvýš o dva, sa všetko upokojí. Mama znovu volá, pýta sa, ako sa má, je veľmi znepokojená, štyridsaťročná prax sestričky v nemocnici ju mnohému naučila o vrtochoch osudu, vysoká horúčka batoliat, akákoľvek anomália v nej vzbudzuje hrôzu, ako som už spomenula. Lea je úplne v poriadku, uisťujem ju. Horúčka klesla, už spí.

Na druhý deň ráno sa Lea opäť raduje, sediac vo svojej detskej stoličke. Prvý raz sme kúpili digitálny fotoaparát a teraz ju môžem fotiť koľko len chcem, zas a znova, bez rozmýšľania. V určitom osvetlení vyzerajú blankytné oči mojej dcéry na fotke prázdne. Ja aj jej otec máme hnedé oči. Belasá farba očí našej dcéry je skrytým pasažierom v našich telách, stretnutím s dedičnosťou cez dve generácie. Moja babka z maminej strany aj Meirov dedko z otcovej strany mali modré oči. Pri takom osvetlení vyzerajú aj Leine vlasy príliš svetlé, temer žlté. Tie démonické obrázky ihneď vymažem a spomedzi zvyšných vyberiem tú najkrajšiu, neskôr ju ukážem mame. Hodinu nato, cestou do škôlky, chce zdravá Lea opäť všetko stláčať. Vypínač svetla na chodbe. Gombík vo výťahu. Diaľkové ovládanie auta. Aj poobede cestou naspäť – postláčať tlačidlá na bankomate, vytiahnuť bankovky, vložiť mincu do nákupného košíka, podpísať účtenku pri platbe kreditkou. Tri a pol ročná už vie napísať svoje meno a má vlastný podpis, kučeravý ako darčeková stužka. Doma stále dookola píše: Lea, Lea, Lea, Lea. Nechce sa naučiť písať ďalšie slová.

Hovorím, že problém s láskou sa znova už neobjavil. Celé mesiace tehotenstva ma mučila záhada lásky, no len čo prišla moja dcéra na svet, všetko som vyriešila. Počas tých dlhých popoludní, ktoré sme spolu trávili doma samy dve, som volala mame a rozprávala jej, aká je Lea úžasná. Bola som neoblomná, nedovolila som jej zmeniť tému, nenechala som ju rozprávať jej príbehy, kým si nevypočuje moje, a nachádzala som spôsoby, nútila som ju hrať svoju hru bez toho, aby si to uvedomila. Predavačke v obchode na konci ulice som povedala (príliš nahlas; môj hlas vtedy občas znel hlasnejšie, než som mala v úmysle): Čo som vôbec v živote robila, kým sa mi narodila dcéra? Chcela som naznačiť, že si nič nepamätám, všetko mám vymazané, znovu som sa narodila spolu s týmto dievčatkom. Mame som sa s takýmito vecami nemohla zveriť, uviedla by som nás obe do rozpakov, našla by v mojich slovách všetko, čo sa bála počuť, ale bolo to zaľúbenie, zaľúbila som sa. Chcela som pred všetkými vykričať svoju lásku k Lei, a zároveň mi na nikom nezáležalo. Bola som šťastná, vyžívala som sa vo vlastnom vynáleze materstva. Nespočetné objatia, nežné bozky, bľabotanie a klokotanie lásky. Dojčila som ju, kedy chcela, vo dne v noci. Zaspávala a budila sa podľa svojej potreby. Nechcela som žiadnu príručku. Ovoniavala som jej fusakličky a dupačky, kým som ich strčila do pračky, oňuchávala som jej mastné vlasy, ranný dych, všetky tie sladké smrady. Plazila sa bosá v pieskovisku, váľala sa v srsti potulných psov. Ignorovala som všetky obmedzenia a pravidlá, tvrdošijne som pred mamou predvádzala svoju lásku k dcére, ktorú som si vynašla celkom sama a ktorá bola celkom iná ako mamina láska ku mne.

Len málokedy som sa na Leu hnevala. Chcem povedať, že som nepociťovala hnev ani v prvých rokoch, ani neskôr. Niekedy som z nej bola unavená a potom som skrivila tvár a zvýšila hlas, ale vo vnútri som sa nehnevala. Užívala som si to. Vlastne chcem povedať, že aj to som si vychutnávala, trochu ju vychovávať, prikazovať, byť matkou. V jednej veci som však bola dôsledná: keď Lea v hneve mávala rúčkami a búchala ma do nôh či do hrude alebo ma zlostne udierala do bokov, pevne som jej zovrela zápästia a vyhlásila som: Nie! Mama sa nikdy nebije! Ani zo žartu! A ona sa vzápätí rozplakala. Po niekoľkých takýchto skúsenostiach sa ma už neodvážila znova udrieť. A predsa, neraz som sa cítila urazená. Keď predniesla šeptom, nie žartom, ale naschvál uštipačne: „Choď preč, nechaj ma,“ nemohla som sa na ňu ani pozrieť, nadlho som sa jej obrátila chrbtom, až z toho začínala byť nesvoja.

3.

Čítam knihu o matke, ktorá už nemohla znášať plač svojich detí, a odrazu matky ako ona vidím všade, na ihriskách, v radoch v supermarkete, na uliciach, v čakárňach. Cítim ich plochý dych, hlas počítajúci do desať. Šialenstvo sa prikrčí ku skoku. Nakoniec to nie sú lepkavé ruky či špinavé vlhké záhyby, alebo nekonečný kolobeh kŕmenia, prebaľovania a vzdorovitého váľania sa po zemi na ulici cudzím ľuďom na očiach. To, čo ich napokon zlomí, je plač.

Lea si občas poplakala, veď každé dieťa niekedy plače. Ale vždy to bolo dobré dievča. Dievčatko, čo nepozná hnev. Iba nahlas rozprávala, mala silný hlas a neraz som ju na ulici či na návšteve u priateľov v rozpakoch strápnila. Tichšie, Lea. Ale ani to nebol problém. Trápnosť je jednoduchý mechanizmus a Lea tomu rozumela, dievčatá takým veciam ľahko porozumejú.

4.

V Groningene som neprenocovala. Keď som si plánovala túto cestu, považovala som za nevhodné, aby som strávila v meste celú noc bez vedomia svojej dcéry. Myslela som si, že by to poškvrnilo moje úmysly. Chcela som sa len presvedčiť o jej existencii a rozhodla som sa, že ak ju uvidím, hneď sa vydám späť do Amsterdamu, kde počkám na spiatočný let do Izraela. Možno som sa bála tráviť nočné hodiny v Groningene alebo som nenašla iný spôsob, ako samu seba presvedčiť o čistote vlastných úmyslov.

Na hlavnej stanici v Groningene som nasadla na vlak o 21.18 do Amersfoortu. Tam som mala prestupovať na spoj do Amsterdamu.

V minulosti som nebojácne brázdila Európu autom. Na spoločných výletoch po Francúzsku, Rakúsku, Nemecku, Škandinávii sme sa s Meirom striedali za volantom. Obaja sme milovali náhle zákruty, za ktorými sa pred nami vynárali horské hrebene či trblietajúce sa jazero v údolí, a benzínové pumpy, kde chlapci s poďobanými tvárami obsluhovali kávovary či ohrievače párkov, a celý život, ktorý za nami ubiehal, hoci sme v ňom nezanechali ani pamiatku. Ale už som si neverila. Ľahko som sa mohla nechať uniesť myšlienkami a nesprávne zísť z diaľnice alebo sa prevrátiť na krajnici. Preto som sa rozhodla ísť radšej vlakom. Dúfala som, že cestou budem spať, ale zakaždým, keď som zavrela oči, znovu som stála pred veľkým oknom v Groningene. Nevedela som, kam mám ďalej viesť tú drámu, ktorú som rozohrala, a možno som ani nechápala, čo som vôbec spravila.

Myslela som na Meira a na to, čo by povedal, keby o všetkom vedel. Vždy som sa bála jeho výčitiek a ani šesť rokov po jeho smrti som sa toho nezbavila. Meirov duch sa na mňa ešte stále vedel pozerať. No zrazu mi zišlo na um čosi zvláštne, na čo som si už roky nespomenula a o čom by som nevedela rozprávať, ani keby ma niekto požiadal, nech mu rozpoviem niečo pekné, a hľa, teraz som si spomenula. Raz sme leteli do Paríža, prvý spoločný let nového páru. Bolo to v zime a zakaždým, keď sme zišli dolu do metra a čakali na vlak, vravel mi, poprechádzaj sa trochu, nezastavuj sa, rád sa na teba dívam.

Pamätám si, ako som sa tomu smiala. Ako ma to očarilo. „Čože?“

„Dívam sa na teba a pýtam sa, kto je tá dievčina?“ povedal. „Je nádherná. Čia je? Ak sa jej prihovorím, bude sa so mnou baviť?“

Veľmi som sa smiala. Aké hlúposti.

„Prechádzaj sa,“ prosíkal. „Choď. Budem sa na teba dívať. Prosím.“

Tak sme sa hrali, kým neprišlo metro, kráčala som na koniec peróna a naspäť, raz či dvakrát, koľko sme stihli.

Teraz, cestou do Amersfoortu, som si na to spomenula a pripadalo mi to také zvláštne. Zdalo sa, akoby to nemalo nič spoločné so životom, ktorý sme spolu žili.

V Amersfoorte som prestúpila na vlak do Amsterdamu. Trikrát som zmenila vagón, až som sa nakoniec usadila oproti mladej mamičke s dvomi synmi. Najprv stíchli a pozerali sa na mňa, no po pár minútach opatrnosti spôsobených mojou prítomnosťou sa opäť ponorili do svojho sveta. Vyberali si mesiačiky jablka zo spoločného vrecúška, rozprávali sa tichými hlasmi a často hľadeli jeden druhému do očí.

Usmiala som sa na deti. Mamička sa usmiala na mňa. V jej očiach som bola sympatická žena vo vozni nočného vlaku.

„Koľko majú rokov?“ spýtala som sa napokon a hneď, ako odvetila, dodala som: „Sú roztomilí.“

Prehodili sme ešte zopár viet. Povedala som, že ma prekvapuje to množstvo cestujúcich, napriek pokročilej hodine, a aj prudké svetlo, pri ktorom sa nedá spať. Potom som im už dala pokoj a oni mne tiež.

Koniec ukážky