Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Vykopali ženu

Pavel Beblavý

Copyright © 2024 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2024 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Veronika Gubová, Tibor Várnagy, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1051-2

￼

Pôvodná publikácia

Pavel Beblavý. Vykopali ženu. Tlačou kníhtlačiarne Š. Roháčka. Modra 1907. 37 s.

Bibliografické poznámky

Vykopali ženu. Povesť.

Rozpráva Pavel Beblavý.

V Modre.

Tlačou kníhtlačiarne Š. Roháčka.

1907.

Prevzaté zo „Slov. Pohľadov“ z r. 1889.

I

Či vy viete, kde sú Újezda? Na mape by ste jich darmo hľadali. Újezda síce nájdete kdekoľvek, ale tieto sú len jedny, a síce hneď za Bránkou. Bránka ale je ulička — jestli sa to vôbec uličkou pomenovať dá — v mestečku Vrbovcach. Nuž a kde sú Vrbovce, to už len budete znať. A jakoby ste to aj neznali, veď roku 1866, keď tadeto tiahnuli Prušiaci, dôstojníci jejich znali pomenovať nielen vrchy, ktorými Vrbovce obtočené sú, mestečká, s ktorými hraničia, ale i jednotlivé hony poľa a chodníčky.

„Pravda, pán farár,“ hovoril vo fare ubytovaný pruský dôstojník, „tamto je Žalostiná a tamto hen Pecková a hen tam to pole to sú Križnice.“

Farár, hľadiac na dôstojníka, div že na ňom oči nenechal. A jakoby sa aj nečudoval, počujúc cudzinca, prvý raz v živote objavivšieho sa v jeho fare, ktorý k tomu ešte tak znamenite poznal celú polohu našeho mestečka, kdežto našinci málo čo predtým prijdúc sem, nevedeli ani kde sú a za mapu nitrianskej župy by neviem čo boli dali.

Nie je možné, aby ste vy neznali o Vrbovcach. Znajú jich široko na ďaleko. Veľký maďarský denník z roku 1884, vychodiaci až hen v Debrecíne, písal o nich, koľko maďarskej krve tu tieklo, až celé výmoly povstaly. Pravda, že to bolo kedysi dávno. Veľmi dávno, čo ani svet nepamätá, bo vtedy sa tu ešte po maďarsky kázavalo slovo božie, a dnes, okrem pána notáriuša, žiadon, jako ľudia vravia, po maďarsky nezná. Čo však Debrecín písal o Vrbovcach, to je to najnovšie. Znajú teda aj tam Vrbovce a i o nich rozprávať všelinečo, čoho nikdy nebolo a čoho nikdy nebude. Kroniky naše to neznajú a čo neznajú, na to nedbajú.

Spýtate-li sa však na Polacha alebo Púdelku, ešte aj tie deťúrence by vám vedely o nich rozprávať. Znali jich nielen v mestečku, ale i po kopaniciach; a tie sú rozsiahle veru na Vrbovcach. A jakoby jich aj neznali, keď sa o nich všade hovorilo, ba i pán slúžny s nimi viedol vyšetrovanie, keď vykopali na cintoríne ženu…

No ale nepredchytávajme deju. Vrbovce naše sú vám známe po čom, po tom. Tým však, komu by neboly predsa známe a o nich nepočuli, hovoríme, že Vrbovce sú mestečko v nitrianskej stolici, na hraniciach Uhorska a Moravy.

Celé mestečko delí sa na Horný a Dolný koniec, Riadok, Kúty-Bránka, Kňazová, nebezpečná nočným časom, bo tade chodieva kňaz bez hlavy, hlavu nosiac pod pazuchou, ktorú za ľuďmi kotúľa, jako guľu.

Kto tomu neverí, nech sa ide presvedčiť. Okrem tejto Bránky je i druhá a za touto sa nachodia Újezda.

Ďalším opisovaním nechceme nudiť nikoho. Sme už aj tak na mieste nášho deju. Za Újezdami rozprestiera sa krásny vrbovčiansky cintorín.

Koniec ukážky