Jón Kalman Stefánsson

Fiskarnir hafa enga fætur: Ættarsaga

Copyright © 2013, Jón Kalman Stefánsson

Published by agreement with Leonhardt & Hoier Literary Agency A/S, Copenhagen.

Translation © Zuzana Stankovitsová, 2016

Jón Kalman Stefánsson

Eitthvad á stærd vid alheiminn

Copyright © 2015, Jón Kalman Stefánsson

Published by agreement with Leonhardt & Hoier Literary Agency A/S, Copenhagen.

Translation © Zuzana Stankovitsová, 2017

Design & Layout © Mária Rojko, 2022

Slovak edition © Artforum, 2022

Font face: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Jón Kalman Stefánsson

RYBY NEMAJÚ NOHY

PREDOHRA

Dokonca ani slnečné svetlo to nemohlo zastaviť, a už vôbec nie krásne slová ako dúha či láska, boli úplne márne, pokojne ich môžeme hodiť za hlavu – všetko sa to začalo smrťou.

Máme toho tak veľa: Boha, modlitby, hudbu, techniku, vedu, každý deň nové objavy, dokonalejšie mobilné telefóny, výkonnejšie teleskopy, potom však niekto umrie a tebe nezostane nič, tápaš po Bohu, siahneš po sklamaní, po jeho kávovej šálke, kefe plnej jej vlasov, nechávaš si ich ako útechu, ako čaro, ako slzy, ako niečo nenávratné. Čo na to povedať, pravdepodobne nič, život je nepochopiteľný, nespravodlivý, no predsa ho žijeme, nemôžeme sa mu vyhnúť, nemôžeme inak, život je jediné, čo máme s istotou, klenot či bezcenná haraburda. Po živote už možno nie je nič. A predsa sa všetko začalo smrťou.

Nie, to predsa nemôže byť pravda, veď smrť je koniec, umlčí nás, uprostred vety nám vezme z ruky ceruzku, vypne počítač, nechá zmiznúť slnko, spáli nebo, smrť je zosobnením ničotnosti, nebudeme jej pripisovať žiaden začiatok, to sa nesmie. Smrť je Bohov nedostatok argumentov, niečo, čo vzniklo, keď Boh, možno v zúfalstve, spojil krutosť a stratu, lebo sa zdalo, že pasians stvorenia nevyjde. V každej smrti sa však ukrýva nový život…

KEFLAVÍK

— SÚČASNOSŤ —

„Keflavík neexistuje“

Z básne Island

Keflavík má tri svetové strany:

vietor, more a večnosť.

NORDFJÖRDUR

— KEDYSI —

Nordfjördur bol krátky fjord, krátky takmer ako zaváhanie, obklopený zhruba tisíc metrov vysokými horami, z ktorých niektoré mali hrebene ostré ako nože a rokliny v tvare výkriku. Kedysi sa sem pre sneh a nečas v zime nedostal nikto okrem smrti a ojedinele aj vyčerpaného poštára. Údolie vedúce od fjordu však bolo dlhé a pôvabné, v lete zelené ako nebeská ríša, rozliehalo sa v ňom zurčanie potokov, bzukot múch, hudba vtákov, nazývalo sa Snaedalur, Snehové údolie, lebo sa v ňom dokázalo nazbierať toľko snehu, až pohltil domy aj životy. Fjord bol krátky ako zaváhanie, ako niečo, čo sa ešte len sotva začalo, a chránila ho ťaživá sila vrchu Nípa, ten dokázal zastaviť počasie a utíšiť svet: noci tu občas boli také tiché a bezveterné, že sa na fjord zniesli anjeli a vzduch zaplnil nežný trepot anjelských krídel. A vtedy sa zdalo, že už nikto nikdy neumrie.

Nordfjördur bol jedným z troch fjordov v zálive Nordfjardarflói a dlho by nikto nebol povedal, že tu raz vyrastie pomerne veľká dedina, nehovoriac o kupeckom meste s tisícpäťsto obyvateľmi. Osídlenie vyrástlo na kamenistom mieste, zemina bola kyprá a rozbrázdená potokmi tečúcimi z hôr, v zime padali lavíny a svojou bielou smrťou zasýpali domy postavené na zlom mieste, možno príliš vysoko v stráni. Koncom devätnásteho storočia tu stálo zhruba tridsať domov, v nich do sto obyvateľov žijúcich z rybolovu, z niekoľkých oviec a možno jednej kravy, a jeden kupec, ktorého čakal biedny život. V roku 1898 prišiel do Východných fjordov významný prírodovedec Bjarni Saemundsson, krajinský hajtman ho poveril skúmaním rýb, napísal o nich podrobnú správu, ktorú o rok neskôr uverejnil v časopise Andvari. Píše sa v nej, že Nordfjördur má pre rybolov obzvlášť vhodnú polohu:

… jednak z toho dôvodu, lebo je krátky, a preto na more netreba dlho veslovať, ak sa nepláva do hlbokých vôd, no predsa chránený pred vlnobitím, a zároveň leží na ťahu rýb zo S., pretože výbežok Hornid na severnej strane vyčnieva tak ďaleko do mora.

Po zverejnení správy začala obec napredovať, osídlenie rýchlo zhustlo a rozšírilo sa, o niekoľko rokov neskôr tam už stála dedina s výkonným rybárstvom. Príbeh dedinky Nesthorp, z ktorej sa neskôr stalo kupecké mesto Neskaupstadur, osudy ľudí, ktorí tam žili a umierali, ich bozky aj zraňujúce slová, objatia aj horký plač, a tým pádom aj celý Ariho životný príbeh vyplynul zo štyroch riadkov prírodovedca Bjarniho v časopise Andvari. Život vzniká zo slov, v mlčaní sa skrýva smrť. Preto musíme pokračovať v písaní, rozprávaní, recitovaní veršov aj hrešení, a odďaľovať tak smrť, aspoň na chvíľu.

ZAČALO SA TO VÍCHRICOU A SMRŤOU – A POTOM PODIŠLA K NEMU

Oddur vyrastal na pobreží v Nesthorpe, obklopený starými horami a roklinami v tvare výkriku. Dom jeho rodičov stál, podobne ako väčšina ostatných v dedine, povyše pobrežia, od ktorého ich delila iba úzka cestička, nižšie stáli kôlne, kde rybári skladovali náradie a občas aj nasolené ryby. Kôlne stáli tak blízko mora, až sa v zlom počasí a za mdlého svetla zdalo, že sa premenili na lode. Vyrastal na pobreží v Nesthorpe, no narodil sa o čosi južnejšie vo Vinavíku, Zálive priateľov. Dedinku tak pomenovala začiatkom desiateho storočia žena, ktorá sa stala svedkom súboja dvoch priateľov, obaja boli do nej zaľúbení a na piesočnatom pobreží sa navzájom pripravili o život, pod vplyvom alkoholu, žiarlivosti a jedu, ktorý okolo seba neustále šíri. V názve Vinavík sa buď vyjavili ženine výčitky svedomia, že svojou prítomnosťou oboch mužov zničila, alebo mal skrátka zapôsobiť ako hrádza proti nešťastiu. Oddurovi predkovia z otcovej strany po dlhé generácie žili vo Vinavíku ležiacom pri otvorenom mori a vystavenom víchriciam, no umiestnenom neďaleko hojného loviska rýb s pokojnou a pôvabnou zaoblenou piesočnatou plážou pripomínajúcou krásny povzdych mora. Jeho matka, Ingirídur, pochádzala z Nordfjörduru a rodný kraj ju neustále priťahoval, až nakoniec presvedčila manžela Jóna, aby sa s ňou presťahoval, aby sa odpútal od zálivu svojich predkov. Na stavbu domu si so sebou vzali značné množstvo dreva z anglickej lode, ktorá za búrky stroskotala na útese neďaleko brehu. Prežili iba dvaja členovia posádky, horko-ťažko sa dostali do dedinky na konci Reydarfjörduru, predrali sa snehom, mrazom, zavýjajúcim vetrom, nemali ani poňatia, kde sa nachádzali, kam smerovali a len tak-tak sa dovliekli do dediny. Zranení a umorení mrazom a nečasom tam strávili niekoľko týždňov, kým sa celkom nevystrábili, alebo sa aspoň nezotavili dostatočne na to, aby ich mohli posadiť na inú anglickú loď. Onedlho nato však vyšlo najavo, že jeden z nich priviedol do druhého stavu slobodnú tridsiatničku; mala ťažký život, bola jednou z tých, voči ktorým sa osud zdal byť zaujatý, nakoniec však v náručí Angličana spoznala chvíľkové telesné šťastie a o deväť mesiacov neskôr porodila zdravého chlapca. Vyrástol z neho príkladný chlap, bol svojej matke slnkom aj mesiacom. Museli sa rybárovi druhovia utopiť, aby sa zrodil nový život, aby nešťastná slúžka spoznala aspoň malé požehnanie, takto snáď funguje osud?

Loď však na útese zostala podivuhodne celá. Zlé počasie síce úspešne utopilo viac než tucet námorníkov, ale rozbiť loď sa mu nepodarilo, visela na skale, čo jej do dna vyvŕtala obrovskú dieru. Pri nasledujúcom odlive mohol Jón začať pomaly, s prestávkami zbierať drevo, ktoré úhľadne hromadil vedľa mačinovej farmy vo Vinavíku; rozhodol sa, že si z neho postaví nový dom. Čo aj urobil, nie však podľa pôvodného plánu v zálive svojich predkov, lež na severe v Nordfjördure. Jeho zať sa spolčil so sestrou a Jóna presvedčili, že v Nordfjördure je viac možností, a teraz sa mu dokonca nečakane naskytlo aj drevo na stavbu domu na pozemku, ktorý mu zať ponúkol do daru. Jón sa podvolil neobvykle ľahko, možno preto, že bol odjakživa poverčivý a niečo mu našepkávalo, že stroskotaná anglická loď bola posolstvom osudu, znakom, že teraz sa všetko zmení a začne sa nová kapitola. A tak stroskotaná loď a smrť všetkých tých rybárov spôsobila, že sa koleso osudu rozkrútilo, a ešte stále sa krútilo aj vo chvíli, keď žena o celé storočie neskôr v lietadle Arimu podala čestný diplom, pýchu a slávu. Víchrica a smrť teda boli začiatkom, príčinou – preto sa ti prihovárame s týmto príbehom. Anglických rybárov musela ďaleko od domova zastihnúť búrka, museli stroskotať na útese, čo rozorval dno ich lode, aby si ich more mohlo ľahšie uchmatnúť, jedného za druhým, bola taká tma, že som ich vôbec nevidel, povedal rybár nevydatej slúžke, šepkal v tme, keď už všetci spali, stonal od zranení a spomienok, a ona k nemu podišla so svojím nešťastím, bola presvedčená, že je škaredá, mala však dobré ruky, starostlivé ruky, a on sa jej so všetkým zdôveril. Mnohému, pravdaže, nerozumela, po anglicky vedela iba pár slov, rozumela však jeho slzám a smútku v hlase. Neskôr mala dojem, že o stroskotaní povedal: nevidel som ich, iba som ich počul. V tme sa všetci premenili na výkriky, ktoré si uchmatlo more.

Ale drevo bolo vynikajúcej kvality.

Jón ho chcel previezť po súši, hoci to bola pomalšia cesta, viedla cez priesmyky, ťažké horské cestičky, no hovorilo sa – a Jón na povery vždy dal, že drevo z potopených či stroskotaných lodí, ktorých posádka sa utopila, sa nesmie vrátiť na more, a nikdy, za žiadnych okolností, sa nesmie použiť na stavbu člnov či lodí, to by prinieslo nešťastie, čln by bol prekliaty, utopení námorníci by ho pri prvej príležitosti stiahli na morské dno. Vôbec preto neprichádzalo do úvahy drevo prevážať po mori. Nakoniec však Jón urobil presne to; ako už mnohokrát predtým sa podvolil manželkinej vôli a drevo po troškách preplavil na sever. Do člna naložili toľko, koľko sa im zdalo bezpečné, a plavili sa iba za pokojného počasia, kormidlovala žena, veď Jón sa tak veľmi bál nešťastia a prekliatia, že by sa morské dno mohlo prebudiť a vziať si svoju korisť, že iba meravo sedel a nebol na nič súci, kým sa nepriblížili k riedko osídlenej dedinke Nesthorpid, až vtedy sa vytrhol z pazúrov strachu a prevzal kormidlo. V našom svete sa nájde iba málo mužov, ktorí si dokážu priznať strach. Dom však vyrástol, dobrý, spoľahlivý dom, iba niekoľko metrov od pobrežia. Z okna izby, kde spával Oddur a jeho dvaja bratia, bol výhľad na more, každý večer ho uspával šum vĺn neustále narážajúcich na breh a ráno sa budil do rovnakej hudby. More sa mu prihováralo, večer mu spievalo uspávanky a ráno ho budilo radostným mrmlaním; je oveľa jednoduchšie byť radostný, keď človek žije pri mori. Oddur o mori vždy rozprával ako o priateľovi či spriaznenej duši, keď mal štyri roky, postavil si prvý čln, šestnásť centimetrov dlhý, požiadal matku, aby mu vyrezala postavičku, ktorú potom pripevnil k sťažňu člna, klincu, a potom spustil čln na more. Ty si rodený rybár, vravievala mu matka a vždy to znelo, akoby mu udeľovala čestné vyznamenanie. Preto nebolo ťažké získať dovolenie, aby s kamarátom Tryggvim, pekným, silným, avšak trochu zasneným chlapcom zo susedného domu, mohli vyraziť na ryby, hoci mali ešte iba desať, požičali si člnok a dovolili im vyplávať popri brehu, ďalej nie, povedali dospelí, a pravidlá tak boli jasne stanovené. More však ľudské slová rýchlo prehluší a príkazy rodičov zoslabnú, len čo sa človek ocitne na palube plaviacej sa lode. Na zákaz a pravidlá preto rýchlo zabudli, more ich volalo, lákalo, veslovali čoraz ďalej, lovili čoraz lepšie, ale čochvíľa sa zoznámili s vlnami, ktoré vyrastajú z väčších hĺbok, videli, ako rýchlo dokážu stmavnúť, zbadali v nich niečo podobné smrti a premkol ich strach, predsa však veslovali ďalej, nemohli inak, pravdepodobne boli úplne uchvátení. So skúsenosťami im pribúdala sila a počas druhého leta sa už považovali za plnohodnotných rybárov. V tú jeseň však raz vyplávali tak ďaleko, až ich zamrazilo, keď zdvihli hlavy a uvedomili si, ako ďaleko od pevniny sa dostali, akoby ich súš odvrhla, a všade naokolo tmavli a rástli vlny. Zdalo sa nepravdepodobné, že sa im podarí vrátiť. Pozreli si navzájom do očí, možno na rozlúčku, život sa končil, hoci sa ešte ani poriadne nezačal. Dlho meravo sedeli, civeli pred seba, obom plač zvieral hrdlo a do sŕdc sa im ako dýka zabodával strach, obaja túžili podľahnúť a rozplakať sa, nariekať, že už nikdy neuvidia rodičov a súrodencov, že majú ešte len jedenásť rokov, že život v sebe skrýva toľko krutosti, a Tryggvi napokon nevydržal, rozplakal sa, alebo zavzlykal, buď bol slabší než jeho kamarát, alebo v sebe nosil väčšiu túžbu, bolestivejšie spomienky, sedel zhrbený na lavici a vzlykal, a vtedy Oddur vyhlásil – pričom sa snažil, aby jeho hlas znel hlbšie, než v skutočnosti bol – budeme veslovať k pevnine. A to aj urobili. Doplávali, takmer úplne vysilení, vyvliekli sa na súš a najradšej by sa vybrali rovno domov, dali si horúce kakao, vliezli do postele a nechali sa objať, ale to neprichádzalo do úvahy, priniesli dobrý úlovok, a tak sa ihneď pustili do práce, o chvíľu si už pískali, ani čo by sa nič nebolo stalo. Nohy sa im síce ešte trochu chveli, no oni čistili ryby, a Tryggviho sestra Margrét zišla na breh a pomohla im, bola od nich o rok staršia a s nožom narábala tak rýchlo a rozhodne, až od nej Oddur takmer ani nedokázal odtrhnúť zrak, akoby ju ešte nikdy predtým nevidel, nevšimol si jej zručnosť, držanie tela, ako sem-tam zdvihla hlavu a on z ničoho nič pomyslel na krídla. Dve letá spolu čistili ryby, už bola jeseň, no až teraz ju skutočne videl. Možno ho zmenila skúsenosť z mora, smrť zračiaca sa vo vlnách, farba konca; snáď z neho táto nová skúsenosť spravila dospelého muža, nebodaj preto Margrét prvý raz uvidel až teraz? Tak veľmi sa snažil si ju nevšímať, že si v nepozornosti porezal ľavú ruku. Rana bola hlboká. Krv zafarbila najprv nôž a potom ryby, nad ktorými stál. Oddur odložil nôž a chvíľu sledoval, ako mu tečie krv, možno si pritom pomyslel: Takto teda vyzerám zvnútra, potom sa však pozrel priamo na Margrét. Hľadeli si do očí, krv tiekla, bol september, rozorvané hory cez noc obeleli, snehová pokrývka však bola taká tenká, že horské hrebene, tú čiernu nenávisť, obmäkčiť nedokázala. Dokončite ryby, rozkázal nakoniec Oddur, musím skočiť domov, k mame, dodal, a potom pomaly odkráčal, rozhodne, ale nespokojný sám so sebou, že povedal: k mame, chýbala tomu akákoľvek dôstojnosť, z ruky mu však ešte stále kvapkala krv, aspoň to bolo niečo. Margrét za ním hľadela, až kým nezmizol z dohľadu, potom sa zohla po rybu, narovnala sa, pozrela sa na brata a povedala: Za neho sa vydám. Ale veď máme iba jedenásť, odvetil Tryggvi hnevlivo, akoby jej chcel pripomenúť, že napriek všetkému boli ešte len deťmi. To je síce pravda, povedala, ale ja budem mať čoskoro dvanásť, na čo Tryggvi samozrejme nemal žiadnu odpoveď, iba ďalej čistil ryby, no pocítil smútok, akoby ho presne v tej chvíli pripravila o detstvo.

Na jar ju však poslali do Kanady.

Jej teta, ktorá pred pätnástimi rokmi odišla na opačnú stranu veľkej mláky, umrela a po sebe zanechala muža a štyri malé deti, najstaršie z nich sedemročné, a Margrét v rýchlosti vyslali, aby sa o ne šla postarať, hoci sama sotva dovŕšila dvanásť rokov – domov sa vrátila až o osem rokov neskôr. Na východný Island sa doplavila pobrežnou loďou z Reykjavíku. Rodina ju prišla privítať k moru a trochu obďaleč postával aj Oddur. Nevymenili si jediný list, dokonca ani pozdrav, Tryggvi ho však spomínal vo svojich nespočetných listoch, vždy akoby náhodou, vo vedľajších vetách, a aj Oddurovi usilovne prinášal správy o nej, väčšinou keď boli na mori, sami dvaja na malom člne, to sa však zmenilo, keď mali šestnásť rokov a Oddura poverili kormidlovaním štrnásťtonovej lode, čím sa stal najmladším kapitánom vo Východných fjordoch; rozprával mu novinky o Margrét, často akoby sa zhováral iba sám so sebou, len tak do vzduchu, a Oddur sa na nič nepýtal, nič nevravel, ani len aha – akoby ho to vôbec nezaujímalo. Ale predsa tam čakal, na pobreží, neďaleko jej rodiny, Margrét sa s nimi zvítala, radostne, no zároveň s náznakom smútku nad časom, ktorý uplynul, všeličo sa zmenilo, všimla si, že jej rodičia zostarli, a zrazu si bolestne uvedomila, že ich jedného dňa stratí. Potom sa pozrela smerom k miestu, kde stál Oddur, akoby náhodou, nebodaj je to Oddur, povedala trochu duchom neprítomne, a iba Tryggvi si všimol, že malé svaly okolo očí sa jej takmer nebadane rozochveli. Veru, je to on, odvetil Tryggvi, mala by si ho ísť pozdraviť. Vtedy sa usmiala. Mala pomerne malé ústa, zvláštny úsmev, žiarivý, a zároveň zmyselný, nevinný, avšak nie naivný, so sotva badateľným náznakom tmy či smútku. Ten úsmev sa vpálil do srdca nejedného mladého Kanaďana, zostal tam hlboko zarytý a premenil sa na túžbu, ktorá podaktorým vydrží celý život. Ona však s tým úsmevom kráčala na pobreží k Oddurovi, oblečené mala zahraničné šaty, červenohnedé vlasy mala začesané dozadu, asi tým chcela zvýrazniť svoje vysoké, pekne tvarované čelo, kráčala k nemu, on na ňu čakal a musel zvierať päste. Všimla si to, jej vnútro zalialo teplo, prúdilo jej až do očí. Vtedy musel päste zovrieť ešte silnejšie, bol bezmocný, porazený, zatínal obe päste, to bolo jeho vyznanie lásky a ona vedela, že jej tak skladá ľúbostnú báseň.

KRÁTKA ESEJ O SILE, KTORÁ NIČÍ ŽIVOT A ROBÍ PÚŠTE OBÝVATEĽNÝMI

Tá sila udržiava planéty na svojom mieste, rozpína vesmír a vytvára čierne diery. A preto ľudská vôľa zmôže pramálo, keď sa tá sila ukáže a upozorní na seba. Pripraví nás o rozum, súdnosť, zbaví nás čestnosti, opatrnosti, dôstojnosti, no nakoniec nám – ak sme šťastlivci – prinesie omamujúcu radosť, neopísateľné potešenie, dokonca šťastie. V jej blízkosti sa každá chvíľa zdanlivo premení na báseň, na trúfalú hudbu. Je odpoveďou Boha na smrť; keď už sa Stvoriteľovi nepodarilo človeka zachrániť pred večnou nocou, tak mu namiesto toho daroval toto zvláštne svetlo, plameň, čo odvtedy človeku zohrieva ruky a spaľuje ho do tla, z chatrče dokáže urobiť rebrík do neba, premeniť palác na mizernú zrúcaninu a radosť na osamelosť. Voláme ju láska, to bolo jediné slovo, ktoré nám napadlo.

Stredobodom dejín človeka, celého ľudstva, odvtedy vždy bola – potajme i otvorene – snaha lásku nájsť, užívať si ju, nenávidieť ju, túžiť po nej, uniknúť jej, čo je samozrejme beznádejné, z útekov bývame zatrpknutí a zúfalí, stávame sa alkoholikmi, večnými utečencami, samovrahmi. Je odpoveďou Boha na smrť. Plameňom, ktorý zohrieva ruky, spaľuje život na popol, darom, ktorý bol v pradávnych časoch roztrúsený po svete. Je krehká a bezočivá. Nikdy sa nepýta na adresu, kde na svete sa nachádzaš, nezaujíma ju spravodlivosť či nespravodlivosť, ani tvoje postavenie, dôstojnosť, výhry či porážky, pred ňou sú si všetci rovní, neberie ohľad na nič, nikde pred ňou nie si v bezpečí, si bezbranný, nič ťa neochráni, rozum ani náboženstvo, filozofia posledných troch storočí ani niekoľkoročné skúsenosti, hrubé steny atómovej elektrárne ani zabudnutie v náručí alkoholu, nikto nie je v bezpečí, s rovnakou ľahkosťou vkĺzne do šestnásťročného dievčaťa so srdcom poskakujúcim ako srnka, ako aj do deväťdesiatročného starčeka so srdcom pripomínajúcim starého nosorožca. Meteor, struna na čele, to najlepšie dokáže premeniť na najhoršie, a naopak, nepýta sa ani len na to, či si ženatý alebo vydatá, či si šťastný, či v tvojom živote vládne krásna a závideniahodná rovnováha; vrazí do teba ako surovec, grobian – slnečná erupcia, zničí ti život, z púšte spraví obývateľné miesto.

BOLA POLNOC, PODPALUBIE BOLO OTVORENÉ A NIEKTO DOŇ ZIŠIEL

Zovreté päste boli Oddurovým vyznaním lásky, jeho láskyplnými veršami, dôkazom, že bol vtedy na brehu úplne bezmocný, že všetka jeho – napriek mladému veku všeobecne známa – tvrdosť a sila, vôľa a charakter mu pramálo pomohli, s najväčšou pravdepodobnosťou vôbec nijako. A Margrét tomu rozumela. Pozdravili sa, pokojne, prehodili zopár slov, si tu, áno, som tu, aká je Kanada, obrovská a ďaleko od mora, a vieš po americky, áno, ale chýbalo mi more, chápem, stal si sa kapitánom, áno, veci sa tak zbehli, a vraj si sa stal lodiarom, ale kde, patrí mi na nej len zopár dosiek, aká loď to je, spýtala sa, hoci odpoveď už poznala. Tryggvi ju vo svojich listoch stokrát opísal, bol prvý, koho si Oddur zavolal do posádky, loď bola motorová, Sleipnir SU 382, 14,37 tony, dva sťažne a kormidelňa. Dobrá loď, odvetil Oddur. Potom niekoľko sekúnd mlčali, vedela, že jej príbuzní čakali, sledovali ich, bola jar, obdobie napĺňajúce človeka nepokojom, čas predlžujúcich sa dní, keď sa zem prebúdza a tak oťažie životom, až sa to k ľuďom donesie v spánku aj cez hluk všedného dňa; neodolateľná, búrlivá, nehanebná sila života. Od brehu vial jemný vánok a vôňa nehostinných hôr, a oni mlčali. Nakoniec prehovoril a dal si pri tom záležať, aby mu hlas znel vecne, akoby to, čo sa chystal povedať, vôbec nebolo dôležité: Loď kotví pri Konrádovom móle, oznámil. Áno, odvetila a potom sa vrátila k svojej rodine, bez rozlúčky, pokojne odkráčala domov, ako sa len všetko zmenilo, povedala a prešla sa po dome, malom drevenom domčeku, a vôbec si neuvedomila, že iba ona sa zmenila. Deň ubehol. Stratil sa za kopcami a prišiel večer s náznakom tmy, bol iba tušením, iba čo sa vzduch zdal byť trochu hustejší nad kopcami na najhlbšom dne údolia. Zvečerilo sa a ona sa tešila, až zaspí vo svojej starej posteli, čakala ju ako verný starý priateľ, už sa neviem dočkať, až v nej zaspím, povedala a zaželala všetkým dobrú noc, dobrú noc a sladké sníčky, nech ťa chránia moje modlitbičky, tak si obyvatelia tohto domu želali dobrú noc, veď ľudia by sa vždy mali snažiť robiť svet lepším. Ľahla si do postele, povzdychla si, konečne je doma, no predsa opäť vstala, len čo si bola istá, že všetci zaspali, odela sa do amerických šiat, starostlivo si vypla vlasy a vyšla von. Do jarného svetla, bola polnoc. Bezvetrie a pokoj svet robili väčším. Prešla popri spiacich domoch, spiacich životoch, vstúpila na Konrádovo mólo, na loď Sleipnir SU 382, ktorá vážila 14,37 tony, podpalubie bolo otvorené a ona doň zišla. Také šaty som ešte nikdy nevidel, povedal. Viem. Ani takto vypnuté vlasy. Viem, je to západná móda. Potom zmĺkli, obaja iba ticho stáli, ona klopila zrak, no on svojim očiam rozkázať nedokázal, chceli ho zahanbiť, vymkli sa spod kontroly, ťahali sa za ňou, a treba na rovinu povedať, ako sa veci majú, že bola krajšia než všetko, čo kedy videl alebo si dokázal predstaviť, nevedel si v tej chvíli spomenúť na nič, čo by sa jej vyrovnalo, a pravdepodobne by mal niečo urobiť, preukázať mužnosť, chlapskosť, neurobil však nič, akoby stál zoči-voči niečomu, čo ho samého presahovalo, bolo to neznesiteľné, opäť zovrel päste a nevdojak predniesol svoju ľúbostnú báseň. Všimla si to a povedala, ak si rozpustím vlasy, budeš vedieť, že som pod šatami úplne nahá, a tak budeš vedieť, že ťa milujem. Ledva sa mu podarilo pritakať. Čakal, ani sa nepohol. Potom si rozpustila vlasy.

Koniec ukážky