Prvá vodka po smrti

Zbierka fejtónov z rubriky Dnes píše (denník SME 2014 – 2016)

KNIŽNÁ EDÍCIA AUTOROV DENNÍKA SME

Vydalo vydavateľstvo

Petit Press, a. s. Bratislava

v roku 2017 ako prvé vydanie.

Prvá vodka po smrti

Ľubomír Feldek

Copyright © 2017 Petit Press, a. s., Bratislava

Text Copyright © 2017 Ľubomír Feldek

Editorka

Beata Balogová

Jazyková redakcia

Ján Litvák

Grafická úprava a spracovanie

Igor Kovár

Obrazová redaktorka

Stanislava Ivánková

ProdukciaJán Pallo

Fotografia na obálke: archív denníka SME

ISBN 978-80-559-0664-5

Všetky práva vyhradené.

Predslov

Vraví sa, že nič nie je staršie ako včerajšie noviny. Ale je to na-ozaj tak? Fejtón proti takémuto názoru protestuje. Fejtón je novinový žáner, ktorý sa usiluje preplávať úžinu medzi sprá-vou a básňou – a keď sa mu to podarí, prežije svojho autora. Potvrdzujú to dodnes živé fejtóny (po slovensky besednice) takých majstrov, ako boli Mark Twain, Karel Čapek či Jozef Gregor Tajovský

Či som aj ja taký majster, sám o sebe tvrdiť nemôžem – nech sa však za mňa prihovoria fakty.

Jedenásť rokov má za sebou rubrika Dnes píše – jedenásť rokov do nej prispievam. Fejtóny z rokov 2006 – 2009 vyšli v knihe O nákazlivosti šťastia (I k a r 2009), fejtóny z rokov 2010 – 2011 v knihe Keď vládzeš ísť, aj keď si musíš nadísť (Ikar 2011), fejtóny z rokov 2012 – 2013 v knihe Porcelánový pavilón (Ikar 2014). Prvé dve – a pomaly aj tá tretia – sú už vypredané.

To ma povzbudilo, aby som zhromaždil do knihy aj fejtó-ny z rokov 2014 – 2016. Tentoraz som knihu ponúkol priamo do príbalovej edície denníka SME.

Ak sa rozhodnú prečítať si ju aj tí, čo tie fejtóny už raz čítali, poteší ma to rovnako, ako v jednom z nich potešila môjho nebo-hého priateľa Albína Brunovského prvá vodka po smrti.

Ľubomír Feldek

SME 2014

O odpúšťaní a nepremlčateľnosti

Nedávno sa svet rozlúčil s Nelsonom Mandelom, ktorého genialita spočívala v jeho odpúšťaní.

Milióny ľudí nepochybujú, že to odpúšťanie spôsobilo v  Juhoafrickej republike zásadnú zmenu. Aj keď vedia, že Nobelovu cenu mieru nezískal v roku 1993 sám, ale ruka v ruke s prezidentom de Klerkom, nijako to nadšenie jeho obdivovateľov nezmenšuje.

Čosi podobné sme zažili aj my v novembri 1989. Spolu s príbuznými Danky Košanovej sme odpúšťali ruským vojakom, ktorí v auguste 1968 Danku zabili. Aj my v tom hľadáme jedno z vysvetlení, prečo sa november 1989 zaobišiel bez násilia.

Na Mandelovom pohrebe podal americký prezident ruku kubánskemu lídrovi – zaiste na znak toho, že Mandela síce zomrel, ale jeho odkaz ostáva živý. A že veľkosť Mandelovho odpúšťania je nesporná, aj keby hneď bolo iba dôkazom jeho politického umenia.

Mandela nie je jediný, kto objavil krásnu energiu odpúšťania. Aj deti sa už v základnej škole učia „kto do teba kameňom, ty do neho chlebom“ a kresťania sa modlia: „Odpusť nám naše viny, ako aj my odpúšťame svojim vinníkom.“ Aj ja mám sklon všeličo odpúšťať a poteší ma, keď niekto odpustí čosi aj mne. V Lekárničke zamilovaných mám dokonca odpúšťaciu modlitbičku:

Zrátal som tých, čo boli takí milí,

že všetky bezočivosti mi odpustili.

Toľko ich bolo? Ďakujem Ti, Bože.

Na nič sa nešťažujem v tejto chvíli.

... a predsa!

Len čo dozneli pohrebné prejavy, objavila sa vo svetových médiách aj v každodenných rozhovoroch otázka, či Mandelovo odpúšťanie nebola iba z núdze cnosť. Veď mladý Mandela býval nielen boxer, ale aj politický radikál. Tomu, že si zakázal pomstychtivosť, predchádzalo jeho dvadsaťsedemročné väznenie. Sú takí, čo vravia, že ho žalár zlomil. Iní zase, že ho poučil, že v boji s presilou je odpúšťanie lepšou taktikou než kalašnikov. Počul som aj názor, že Mandelovo odpúšťanie nič nespôsobilo, bolo len dobre načasované – hodina zmierenia by udrela aj bez neho.

A prišli na pretras aj iné odpúšťania, napríklad tie, čo pripúšťajú naše zákony. Veľa našincov s úctou akceptuje nezrušiteľnosť amnestie. Iní zase s obdivom hovoria o prednostiach premlčacej lehoty.

    Vraj keby parlament odhlasoval ešte jej skrátenie, nejeden vzácny človek by mohol vyliezť z kanála a náš právny systém by bol najhumánnejší v Európe.

Hm, ale prečo potom sú niektoré zločiny – napríklad tie z obdobia holokaustu – nepremlčateľné?

    Spravodlivosť je rovnako krásna ako odpúšťanie. Jedno bez druhého nemá zmysel. Dobre to vedel aj Nelson Mandela.

Kocúrkovo

Každý rád uniká od súčasnosti nad knihou nejakého klasika – aj ja som sa znova raz začítal do hier Jána Chalupku (1791 – 1871). Môže sa však podariť taký únik?

Najznámejšia z Chalupkových hier sa volá Kocúrkovo – a už jej dodnes živý názov prezrádza, že čo triafalo do živého včera, bude aktuálne aj zajtra. V tom mestečku robili vraj „všetko naopak“ a jeho obyvatelia sa domnievali, že to ich Kocúrkovo „stojí práve v samom prostriedku zeme a niet iného jemu rovného mesta“. Zato však sám autor nás informuje, že keď sa prvé vydanie (čiže päťsto výtlačkov) rozchytalo, domnieval sa nejeden čitateľ, „že sa to všetko na túto alebo túto obec, alebo práve na isté osoby vzťahuje“.

A mýlil by sa aj, kto by si myslel, že tie hry zastarali umelecky. Šarm, s ktorým sú napísané, by mohla Chalupkovi závidieť väčšina súčasných dramatikov.

Overme si to na niekoľkých replikách z hry Všetko naopak, v ktorej chamtiví Tesnošilovci nútia syna Honzíka, aby sa oženil s bohatou starou dievkou Trasoritkou. Honzík sa dá radšej zverbovať, a rodičia, ak ho chcú „vymeniť“ z vojny, musia zrazu namiesto zisku rátať s výdavkom.

Dejom však hýbe nádherná báronoprášilovská postava – kaprál Dunaparti, ktorý to napokon zariadi celkom inak.

KAPRÁL: Ja som vám, gazda uram, bol až tam, kde slnce zapadá.

TESNOŠIL: Hu! – to musí byť ďaleko!

KAPRÁL: Na samučičkom kraji sveta... Až hrúza hľadieť dolu do priepasti. I dnes mi vlasy dupkom vstávajú, keď si pomyslím, ako som na brucho ľahol a na samom kraji dolu hľadel. Mesiac, ten vám nebol väčší ako turák.

TESNOŠIL: Keby ste sa boli prevážili, veru, veru.

KAPRÁL: Veru mi závrat len tak pomútil hlavu. Keby ma môj kamarát nebol prikľakol, bol by som sa vám dolu hlavou zvrátil.

TESNOŠIL: Až sa mi samému hlava krúti…

KAPRÁL (pije): Na zdravie môjho regrúta.

TESNOŠIL: Ten ničomník mi tiež hlavu krúti.

KAPRÁL: Nič sa nebojte... Sama Trasoritka vám ho vymení. Už som ju trochu ošialil a nádejam sa, že ju celkom zbláznim. Stará krava rada soľ líže a ja ju požiadam za ženu.

Čo poviete na starého Chalupku? Podľa učebníc písal frašky – no hľa, koľko v nich bolo poézie! A čo poviete na toho kaprála? Nijaká vojna u nás nezúri – ale či by sa hrdina napoleonských bitiek neosvedčil aj v prezidentskej kampani? Neviem si predstaviť „špičkovejšieho kreatívca“.

Nasťa a slovenčina

Deklarácia ľudských práv hovorí, že príslušnosť k národu je vec slobodného rozhodnutia – a nie je to iba fráza, nájdeme na to aj u nás pekné príklady.

Ľubo Dobrovoda – ako syn českej matky a slovenského otca – vyrastal striedavo na Slovensku a v Čechách a v istej chvíli sa musel rozhodnúť, či sa stane slovenským, alebo českým spisovateľom: Ja Malkáč sa rozhodol, že bude Slovák.

Aj Martin Šimečka sa rozhodol, že napíše svoj Žabí rok alebo Džina po slovensky – a nikto tie diela už slovenskej literatúre nevezme, aj keď sa dnes ich autor realizuje ako český novinár.

Čítal som nedávno – a tuším práve v SME – že každý deň zaniká na  svete niekoľko jazykov a  že ani slovenčina ešte nevyhrala. Hrozba zániku, ktorej čelila ešte na konci devätnásteho storočia, je zdanlivo dávno zažehnaná – no ktovie, či nebola pre náš pud sebazáchovy zdravším impulzom než nežná globalizácia? A keby len tá vonkajšia. Playlisty, pod diktátom ktorých médiá ustavične vysielajú anglický repertoár, vznikajú vraj na tri mesiace dopredu v Londýne – no vraj sa o to postarali a náš vysielací čas zašantročili naši vlastní, rýdzo slovenskí agenti.

Nečudo teda, že občas venujem pozornosť aj tomu, ako dnes médiá „vyučujú“ zlú slovenčinu a nemá im v tom kto zabrániť. Kedysi sa na vydaj chystali iba slovenské nevesty – dnes nás nútia používať slovo „výdaje“ aj namiesto slova „výdavky“. Kedysi nám cenu alebo vyznamenanie niekto odovzdával – dnes ich už iba predávajú: akoby aj z tej pokazenej slovenčiny vystrkovala rožky korupcia. Kedysi stačilo trafiť a triafali sa iba naši samovrahovia – no dnes sa triafa každý futbalista. Akoby to, že dal gól, bol dôvod na samovraždu. (A niekedy aj na tri. Len si spomeňme na slávny zápas, keď Petržalka porazila Celtic Glasgow 5:0, a bol z toho titulok HALENÁR SA TRIKRÁT TRAFIL.)

Žena sa mi smeje, keď o tom píšem: „To už nemáme väčšie starosti?“

Máme aj väčšie, vravím. Ale ani táto nie je malá. Hoci by nemusela byť veľká, keby sa každý, kto sa v médiách vyjadrí chybne, pribrzdil – a keby sa hneď opravil...

... a v písaní ma zrazu prerušila Nasťa Kuzminová, ktorá v televíznom rozhovore po získaní zlatej medaily v Soči vyjadrila svoje prvé pocity bezchybnou slovenčinou. Ba nie – akúsi chybičku urobila. Ale predstavte si to – hneď sa opravila.

A potom nech niekto ešte povie, že Nasťa nie je Slovenka.

Zastavme ich, bratia

Tohto roku si pripomíname stosedemdesiate výročie slovenskej hymny.

Jej vzniku predchádzal ponurý Silvester roku 1843 – v ten deň bol Ľudovít Štúr odvolaný z funkcie námestníka riaditeľa bratislavského lýcea. Na protest proti tomu sa dvadsaťdva študentov rozhodlo lýceum opustiť. Osemnásti opustili aj Bratislavu. Trinásti z nich pokračovali potom v štúdiu v Levoči.

    Keď niekedy rojčím, predstavujem si ich, ako idú na voze, ako jeden z nich – Janko Matúška – zrazu zaimprovizuje na melódiu ľudovej piesne Kopala studničku nové slová a ako sa k nemu ostatní pridávajú a spievajú: „Nad Tatrou sa blýska, hromy divo bijú, zastavme ich, bratia, veď sa oni stratia, Slováci ožijú.“ Bola by to – taký spoločný odchod – aj pekná bratislavská socha. Takmer jazdecká.

    No rojčenie nabok – historické pramene hovoria, že tá pieseň vznikla už začiatkom roka 1844 a odbojne naladení študenti, čo ju spievali pod viechou na Jozefskej ulici, keď sa 5. či 6. marca 1844 lúčili s Bratislavou (a z ktorých trinásti potom v dňoch 15. až 18. marca priputovali do Levoče), asi ani neabsolvovali tú cestu pokope, niektorým trvala desať dní, iným o pár dní viac – a putovali zrejme peši.

I tak je však príbeh zrodu tej piesne dojímavo krásny.

Koniec ukážky