Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Krásna Gerta

Peter Kompiš

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Simona Reseková, Andrea Jánošíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-83-1

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Peter Kompiš. Krásna Gerta. Novely. Daniel Pažický. Myjava 1936. 269 s.

Bibliografické poznámky

Peter Kompiš: Krásna Gerta. Novely

Myjava 1936

Tlačou a nákladom Daniela Pažického

Krásna Gerta

Slnko ešte zplna žiarilo, ale pálčivosť počínala už povoľovať. Ľahký vánok strapatil šedomodré morské vlny.

— Konečne, konečne! — zavzdychla si malá šedovlasá pani Stráňavská, keď neveľký, bledozelený parník, čo ich priviezol s pevniny na jadranský ostrov, zastal v maličkom prístave a počal spokojne odfukovať. Dlhé biele molo hemžilo sa národom. Bolo to ako nejaká národná slávnosť. Len zástavy chýbaly a dáka strhujúca reč, čo by zástup oduševnila.

Miesto toho ozvaly sa protivné piskľavé výkriky:

— Faki! — faki! (nosič!) —

— Hotel Jadran! — zvolal syn panej Stráňavskej, vysoký štyriciatnik v šedej čiapke a ľahkom turistickom obleku, na očiach zelené okuliare, strežúci žiarlive tri kufry, o ktoré sa ustavične potkýnali hundraví pasažieri. Jeho žena ujala sa svokry. Utieral si šatkou spotené čelo a krk. Mal už toho cestovania dosť. Omrzelá, ustaraná tvár prezrádzala to veľmi zreteľne. Lebo veď nasedať s dvoma ženskými na vlak v najživšej kúpeľnej sezóne pred samou polnocou a terigať sa s nimi celé štyri dni k moru a piaty po mori, nie je žiadna maličkosť, už keď vezmeme iba starosť o batožinu, volanie na nosičov, jednačky s nimi a sledovanie ich, aby neuvrzli. A potom tá večná ženská nespokojnosť, tie večné dohováračky, aký si nešikovný, nepraktický, čert aby to vzal všetko! Boly síce v tých piatich dňoch aj chvíle oddychu. Cestu prerušili tri razy a zakaždým strávili noc pohodlne v hoteli, aby mame cesta nezaškodila. Ale i tak bolo sháňačky, ťahačky dosť, nehovoriac ani o troch prasknutých gumových vankúšoch, ktoré zolhaly hneď v prvé hodiny cesty. Nie čudo, že zunovaný bratislavský redaktor uprel oči na zaľudnený breh ako na svoju spásu a opakoval zúrivo: — Hotel Jadran!

— Nekrič tak! — miernila mladá pani Stráňavská, driečna plnoboká blondýna mužovu horlivosť. — Všetok svet sa na nás díva.

Ale už pribehol na palubu a razil si cestu lakťami dlhý vychrtlý domorodec, schytil dva kufry a chcel si vyložiť na plece tretí, keď sa Stráňavský ozval:

— Kde máte štít? Ste vy z hotelu Jadran?

— Z Jadranu nie som, ale ta to zanesiem.

Stráňavský vytrhol ochotnému pomáhačovi hnevivo kufry z rúk. Na šťastie prihrnula sa už i nedbalo oblečená osmahlá ženská, dirigovaná zrejme s brehu bruchatým bielooblečeným mužským a zmocnila sa batožiny. Traja Stráňavskovci hrnuli sa za ňou dolu z parníku.

Bielooblečený pán na betonovom mole s hlavou guľatou ako dyňa predstavoval sa česky:

— Som Roubal, majiteľ „Jadranu“. Vítam vás u nás, pán redaktor, i vás, milostivé panie!

— A rezervovali ste nám pekné izby? — vyhŕklo to zo starej panej, čo pustila sa do drobčivého kroku. —

— Dúfam, že budete spokojní — zarazil sa hotelier nad všetečnou otázkou. — Zdá sa mi, že tá stará bude poriadne sekýrovať — pomyslel si a podíval sa súcitne na redaktora. — Sme hneď tuná naproti, čo stoja vo dverách tí čiašnici — ukazoval na neveľkú dvojposchodnú budovu.

— Ej, ha! Jest mi tu svete! — pomyslela si stará pani, zadívajúc sa cez okuliare kriticky na druhý breh.

Osmahlí, tmavoodení, skoro nehybní domorodci obzerali si so záujmom našu patoru, zatáčajúcu v oblúku k hotelu.

Nastala prehliadka izieb. S dvoma súvislými izbami na prvom poschodí, čo im hotelier rezervoval, nebola stará pani spokojná. — To by som bola jako uväznená — nepáčilo sa jej, že by musela chodiť cez prvú, väčšiu izbu.

Prezrely sa ďalšie izby, s odpoludňajším slnkom, s ranným slnkom, s výhľadom na prístav i s výhľadom na figovú a citrónovú záhradu. Izba s ranným slnkom mala výhľad na nechutný dvor. Do prístavnej dorážal hluk z mola. Do ďalšej izby videly nejaké zvedavé ženské zo súsedstva. A rohová izba, jediná, v ktorej našla pani Stráňavská zaľúbenie, bola už obývaná.

S ťažko vydychujúceho hoteliera lial sa pot cícerkom, keď sa stará dáma konečne ustálila na rohovej izbietke v druhom poschodí, obrátenej jedným oknom k záhrade, druhým na točitú kamennú cestu s radom domov, vinúcu sa po nábreží. Mladí vrhli sa do druhého konca, len aby boli od mamy trochu ďalej, nedbajúc, že do izby dolieha prístavný hluk celou silou.

— Mohli ste si vziať ku mne bližšie, dietky, — pozastavila sa stará dáma.

— Nechceme byť neďaleko toalety, — vyhováral sa syn. — Veď sme beztak na jednej chodbe, mama.

*

Dolu v jedálni bolo celkom príjemne. Od mora vial chlad. Hostia vyzerali dosť sympatickí. Iba veľká mladá čiernoodená čiašnica bola trochu vyžilá.

Zato hotelierova chovanica, pomáhajúca v kuchyni i v jedálni, neveľká, plavovlasá Nemka v kvetovaných zelených šatičkách, bola jako ruža v rozpuku. Stará pani Stráňavská obľúbila si ju od prvej chvíle. Chválila pri nej, ako cudne klopí oči, ani si nevšímajúc vtieravých a obdivujúcich mužských pohľadov. A ako milo odpovedalo to mladé stvorenie, keď sa ho čo spýtala. Ani keď vtáča šteboce.

— Zvláštné, vy taký Čech, a slečna chovanica Nemka — čudovala sa redaktorova matka, keď s ich svolením prisadol si k nim po obede Roubal.

— Moja pani je Nemka, a to je jej neter, dcéra po zomrelom bratovi, sirota. Ostatne, je to už naša dcéra, adoptovali sme ju.

— Á! — prekvapilo to pani Stráňavskú. — To nemáte žiadnych vlastných detičiek?

— Nemáme — odpovedal hotelier vážne a zhlboka si zavzdychol.

Amplion spustil voľačo veselého. Roubal vstal ho vyladiť. — Vo dne máme dosť biedny posluch — vysvetľoval. — To preto, že ruší to účinok slnka na morské vlny. Prahu počuť poriadne až v noci — doložil roztúžene.

— Ste z Prahy? — ozvala sa pani Stráňavská.

— Nie, z Nemeckého Brodu, ale bez Prahy by som tu nevedel žiť. Starobu, ak sa jej dožijem a ešte si niečo nagazdujeme, chcel by som tráviť v Prahe — odhaľoval najvrelšiu túžbu svojho srdca.

Koniec ukážky