Vydanie knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Tomek Grabinski, dziękuję bardzo!

© Daniel Pastirčák, 2017

Essay on context © Zuzana Mojžišová, 2017

Film srceens © Telewizja Polska S.A., Warszawa, 2017

Design & Layout © Zuzana Číčelová, 2017

Slovak edition © Artforum, 2017

Stvoríš si Boha na svoj vlastný obraz!

Neurobíš si modlu ani nijakú podobu toho, čo je hore na nebi, dolu na zemi alebo vo vode pod zemou! Nebudeš sa im klaňať ani im slúžiť… Exodus 20: 4–5

„Na počiatku Adam stvoril Boha: Na svoj vlastný obraz ho stvoril. Adam dal Bohu mnoho mien, aby sa mohol stať Bohom nad celou zemou. A tak sa Adam stal Bohom, ktorého stvoril, a svojimi zázrakmi vládol na celej zemi.“ Tieto slová samozrejme nepochádzajú z Biblie. Biblický text vykresľuje odlišnú scenériu počiatku. Boh tvorí Adama, a tvorí ho na svoj obraz. Autorom citovaného textu je Ian Anderson, frontman artrockovej kapely Jethro Tull. Anderson text napísal ako motto k známemu albumu Aqualung.

Ktoré z tých dvoch podaní je pravdivé? Čo ak sú svojím spôsobom pravdivé obe? Nechajme sa týmto rozporuplným tvrdením uviesť do prvého imperatívu Dekalógu: Nevytvoríš si žiadnu modlu, ktorej by si sa klaňal! Inak povedané: Z ničoho pozemského a čiastkového si nevytvoríš obraz absolútnej poslednej skutočnosti, pred ktorou by si sa sklonil ako pred božstvom.

Priblížme sa k našej téme krátkym mentálnym cvičením v obrazotvornosti: Predstavte si samých seba povedzme rok pred svojím narodením. Predstavte si seba deň po svojej smrti. Predstavte si vesmír sekundu pred Veľkým treskom. Čo ste si predstavili? Nič? Tmu? Prázdnotu? Bezobraznosť? Skúsme ešte jednu predstavu. Predstavte si Boha. Čo ste videli? Nič? Tmu? Svetlo? Prázdnotu? Bezobsažnosť?

Práve takto uvádza vo svojom filme tému prvého prikázania Krzysztof Kieślowski: Otec so synom raňajkujú. Otec číta noviny. Chlapec sedí na inej strane stola, preto vidí opačnú stranu novín, jej spodnú časť. Sú tam kolónky s úmrtnými oznámeniami.

„Prečo ľudia umierajú?“ pýta sa syn.

„To je rôzne. Na infarkt, na rakovinu… Pri nehodách, na starobu…“ odvetí otec.

„Myslel som: čo je to smrť?“ nedá sa syn.

„Smrť? Srdce prestane pumpovať krv. Krv neprúdi do mozgu. Všetko sa zastaví… stojí… Koniec,“ vysvetlí otec synovi.

„A čo zostane?“ vyzvedá syn.

„Zostane to, čo človek urobil, spomienky na to… na neho. Povedal by som, že spomienky sú dôležité,“ snaží sa otec. (…)

„Tu píšu: Omša za pokoj jej duše. Nikdy si mi nehovoril o duši,“ pýta sa chlapec ďalej.

„To je len taká forma lúčenia,“ vysvetľuje otec. „Duša neexistuje.“

„Teta tvrdí, že existuje.“

„Niektorým sa ľahšie žije, keď si to myslia.“

„A tebe?“ nalieha syn.

„Mne? Pravdupovediac, neviem,“ prizná sa otec.

Tu stojíme na mieste, do ktorého je vložený prvý imperatív Dekalógu. Na mieste tajomstva. Pred počiatkom a po konci – tam, kde nevieme.

Načo nám je také prikázanie?

Nie je toto prikázanie trochu zastarané? Nestratilo všeobecnú etickú platnosť? Veď čo už môže znamenať prikázanie neurobíš si modlu, teda nevytvoríš si obraz Boha, v dnešnom svete, kde otázka Boha už nie je témou? Ako by sa etiky človeka mohol týkať Boh, v ktorého neverí a žiadnym spôsobom s ním vo svojom myslení nepočíta? Domnievam sa, napriek týmto oprávneným výhradám, že prvé prikázanie je i dnes aktuálne rovnako pre náboženského i nenáboženského človeka. Právom je to prikázanie pred všetkými ostatnými. Hovorí totiž o prvom, základnom ľudskom vzťahu: Vzťahu k tajomstvu bytia, z ktorého pochádza všetko, kým sme. Tak je to i teraz v prítomnej chvíli s tým, kto tieto riadky číta, i s tým, kto ich napísal, je to jednoducho stále s nami. Ten skrytý vzťah si každý nesie vo svojej bytostnej samote; zázračný jav života, ktorý nemáme ako svoj vlastný, základný jav myslenia, to myslenie nemáme sami zo seba, ako čosi svoje vlastné. Nevytvorili sme ho, bolo vytvorené v nás: Mystérium narodenia, mystérium smrti.

Práve tento vzťah v nás určuje všetky ostatné vzťahy. On určuje, ako chápem sám seba, on určuje, ako chápem iných, ako chápem svet. On určuje, ako sa staviam k sebe, k tebe, k ostatným, k prostrediu, kde svoj život žijem. Tento vzťah je živý v každom človeku, či o ňom premýšľa alebo nie. Otázka prvého prikázania sa totiž dotýka obrazu, ktorý si každý človek nesie v základe svojej mysle: Predstavu toho, čo je absolútne, večné a nekonečné. Obraz toho, v čom sa zakladá existencia všetkého ostatného. Taký obraz si (vedome či nevedome) v základe svojej mysle nesie i myseľ ateistu. Obrazom Boha je tu večná hmota a energia, tá slepými, náhodnými pohybmi tvorí podobu každej veci. Všetko sa zakladá na tomto základe, aj myšlienky, činy, predstavy, psychické stavy; inteligencia, emócia, vôľa – láska i nenávisť.

Nie len teista, aj ateista si potrebuje svoj obraz Boha potvrdzovať, obhajovať a chrániť. Veď práve vďaka nemu si vie rozumne vysvetliť celý svet. Môže sa samozrejme i zachvieť, môže sa v neistej chvíli dokonca odvážiť o tom obraze i zapochybovať. Keď vedci v nedávnej minulosti zistili, že vesmír sa očividne rozpína, že teda musí mať v priestore i čase svoj začiatok a nejaví sa nám už viac ako nekonečný, pre materialistický obraz Boha to bola znepokojujúca informácia. Večnosť a nekonečno sa tým presunuli pred počiatok vesmíru, pred počiatok hmoty a energie. Bolo treba obhájiť nekonečnosť vesmíru. Niektorí vedci navrhli hypotézu nekonečných paralelných vesmírov, a obraz bol zachránený.

Pre každého človeka je teda užitočné, aby výzvu prvého prikázania prijal ako vážnu otázku. Obraz Boha, na ktorom zakladáme svoje myslenie, má pre nás totiž formatívny význam. Sám pred sebou sa mením na obraz, ktorý som prisúdil základom skutočnosti. Mením sa na podobu obrazu, ktorý som postavil do centra svojho bytia. Ak povedzme podľa vzoru Freuda postavím do stredu svojej reality nevedomú vôľu k slasti – silu sexuálnej energie –, začnem sám seba vidieť ako nevedomú sexuálnu aparatúru. Ak povedzme podľa Nietzscheho do stredu ľudskej reality postavím vôľu k moci, začnem sám seba chápať ako agenta moci, čo sa chce vo svete naplno presadiť.

V Kieślowského filme vidíme podobnú situáciu. Chlapcov otec prednáša v aule plnej študentov. Otcov chlapec ho pozoruje. Otec sa venuje veľkej téme – téme jazyka. Kladie si závažnú otázku: Ako je možné z jedného jazyka preložiť do iného to, čo nie je obecné? Teda to, čo je intímne, osobné, jedinečné – napríklad poéziu? Hovorí: „Eliot povedal, že poézia je niečo, čo sa nedá preložiť. Ale musí mať pravdu?“ pýta sa chlapcov otec. „Myslím si,“ pokračuje, „že správne naprogramovaný počítač môže mať nielen inteligenciu, ale i svoj vlastný estetický vkus, svoju vlastnú osobnosť.“

Človek, ktorý do stredu reality postavil matematickú racionalitu vtelenú v technickom zázraku počítača, sám seba vidí ako veľký biochemický počítač. Mŕtva technológia je tu povýšená nad živú ľudskú bytosť. Výrobok je povýšený nad svojho tvorcu. V strede bytu, kde chlapcov otec s otcovým chlapcom bývajú, tróni na stole počítač – nemý symbol osi, okolo ktorej sa točí svet.

Výrobný proces modly.

Tu sme v strede našej témy – modla. Čo je to modla? Ako vzniká idololatria, to smiešne klaňanie sa človeka mŕtvemu idolu? Modla je tým, čo človek vytvorí, postaví to sám nad seba a potom sa tomu klania, slúži tomu ako Pánovi života i smrti. Vyrobený pán svojho tvorcu zbavuje slobody, zotročuje ho.

Tak pred nás s hravou iróniou prorok Izaiáš kladie obraz výrobného procesu modly: Vidíme kováča, ako pracuje vo vyhni; pozná technológiu výroby. Vie roztaviť kov. Vie vyrobiť formu; s pomocou umelca vie odliať sochu pôsobivých tvarov. Potí sa pri tom, do procesu vkladá um, energiu, niečo pri tom musí aj zjesť, upečie si to na rovnakom ohni. Keď je hotový, vyleští to, postaví to pred seba, klania sa tomu a povie: „Vysloboď ma, veď ty si môj boh.“

Poviete si: Toto sa predsa netýka moderného, osvieteného, racionálneho človeka! Naozaj? Keď dáme do zátvorky trochu primitívne staroveké technológie, moderný človek sa od toho obrazu veľmi nelíši. Dlhodobým intelektuálnym vývojom si vytvoril úžasné matematické formuly. Vytvoril zázrak – počítač. Do toho zázraku vie vložiť v sústavách zložených z jednotiek a núl nespočetne mnoho obrazov, myšlienok a informácií – všetko je na webe. Napokon sa jeho myseľ skloní pred vlastným výtvorom. Povie mu: „Som tvojím obrazom. Ja sám nie som nič viac, nič iné, iba počítač z mäsa a kostí. Ja som nedokonalý, no ty budeš dokonalý.“ A tak Adam stvoril Boha na svoj vlastný obraz.

Kdesi tam smeruje i Kieślowského Dekalóg. Prichádza dramatický zlom: Otcov chlapec objaví korčule, chlapcov otec ich ukryl, mal to byť dar na Vianoce. Za domom mrzne jazero. Pri jazere si neznámy bezdomovec (tá nemá tvár, ktorú Kieślowski pred nás v každom filme predkladá ako symbol Božieho tajomstva) rozložil oheň. Chlapec natešený z nových korčúľ na otca nalieha, chce sa ísť korčuľovať. Otec je prezieravý. Aký je ľad na jazere, bude dostatočne pevný? Idú sa poradiť s počítačom. Zistia všetky potrebné údaje – intenzita mrazu za posledné tri dni, hĺbka jazera, koeficient premeny vody na ľad: Výsledok je jednoznačný – ľad je dostatočne hrubý, unesie ťarchu dvesto päťdesiatich kíl.

Ľad sa však prelomí. Keď sa tú informáciu chlapcov otec dozvie od susedy, upokojuje ju: 

„To nie je možné, ľad sa nemohol prelomiť.“

Prelomil sa a otcov chlapec v studenej vode zahynul. Otec teraz sedí v prázdnej izbe oproti počítaču plný bolesti a hnevu. Počítač na neho priateľsky žmurkne:

„I am ready.“

Muž na počítač hľadí pohľadom veriaceho, ktorého Boh zradil.