Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Lovec jaguárov

Peter Kompiš

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Zuzana Babjaková, Katarína Tínesová, Daniel Winter, Andrea Jánošíková, Daniela Kubíková, Martina Jaroščáková, Lenka Andrášová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0005-6

Pôvodná publikácia (ukážka)

Peter Kompiš. Lovec jaguárov. Štátne nakladateľstvo. Praha-Bratislava 1938. 88 s.

Bibliografické poznámky

Peter Kompiš: Lovec jaguárov

Ilustroval M. Benka.

Vydalo Štátne nakladateľstvo Praha-Bratislava ako 22. sväzok Papršlekov, knižnice pre slovenskú mládež.

Vytlačilo Universum, úč. tlačiareň v Bratislave.

Predmluva

Dr. Ferdinandovi Špíškovi v priateľskej oddanosti.

Vlani som bol na prázdninách v Mládzanoch, neveľkej pohorskej dedinke v …skej župe. Dedinka leží Pánu Bohu za chrbtom, pod borovou horou na kopci. Poniže dedinky, na krížnych cestách v poli stojí Umučenie. Bľachové telo Spasiteľa miestami hrdzavie, i starý vysoký, hrubý, na červeno natrený drevený kríž je už celý spráchnivelý. Tam som sa oboznámil s malým, nahrblým starcom, chalupníkom Račkom. Starík sa ma spytoval, odkiaľ som, ja sa ho zasa na historiu kríža. Tak sme prišli v rozhovore až do dediny. Keď som vkročil k staríkovi na pohár mlieka, padla mi do očí na stene visiaca fotografia osmahlého mladého, počerného chlapa s neobyčajne širokým slameným klobúkom na hlave, medzi ohromnými stromami neobyčajných listov. Vyšlo, že je to syn. Vysťahoval sa do Južnej Ameriky pred 29 rokmi. Rodičia nemajú už 22 rokov zvesti o tomto svojom najstaršom dieťati. Voľáko sa sťahuje s jedného miesta na druhé. Či by som im ho vraj nepomohol vypátrať? Starík mi nashľadával hŕby listov, karát, fotografií a máp. Že tam najdem i jeho adresy.

Dal som sa do čítania. Ba niektoré listy som si vzal so sebou do Prahy, aby som pátral po stratenom či zmiznutom. Listy ma dosť zaujaly. Vypisujem tu z nich aspoň niektoré, zaujímavejšie.

Lovec jaguárov

Berndorf, 19 decembra 1906

Milovaní rodičia!

Už ubehlo 5 mesiacov, a ja som nedostal od vás jediného listu. Nemôžem vydržať od túžby za vami a posielam vám list sám. Drahí rodičia! Iste ste celí ustarostení, ako sa tu mám. Keď to uvážim so zdravým rozumom, nevyzerá to ani zle, ani dobre. Zle nie preto, že som dosiahol, za čím som túžil, a dobre nie preto, že doma je preca len najlepšie.

Keď som od vás do Dolných Rakús odchodil, bolo mojou túžbou a pevným úmyslom naučiť sa čím skôr nemecky. Konečne som u cieľa, po 8 dlhých mesiacoch. A aká ťažká to bola úloha! Taká ťažká, že si to vie predstaviť iba ten, kto niečo podobného zažil. Tušil som to síce už doma, ale moja predtucha bola iba mdlým snom oproti drsnej skutočnosti, ktorá ma tu čakala.

Bol som naozaj usilovný. Každú prázdnu chvíľku som vynaložil na učenie. S knižkou v ruke som šiel po raňajšej omši do hory a zabral som sa do učenia tak, že ma z neho vyrušilo iba zapadajúce slnce a cigáni, čo mi kuli v bruchu. Nie raz, ale sto ráz musel som niektorú vetu opakovať, kým zostala sedeť v mojej tvrdej kotrbe. A keď som ju druhý deň chcel opakovať, nevedel som zasa nič, slová vykúrily sa z hlavy ako dym. Často som jedinú vetu i pädesiat ráz odpisoval alebo vyslovoval, jazyk som si šiel pri tom rozlámať. A na koniec som od toho všetkého tak osprostel, že keby sa ma bol v tú chvíľu niekto spýtal, ako sa volám, sotva by som mu bol vedel odpovedať. Často som sa tĺkol do hlavy volajúc: „Moje predsavzatie by bolo dobré, moja vôľa pevná, ale ty, sprostá tekvica, ty mi všade zavadziaš!“

Kým som sa nenaučil nemecky, bol som tu ako malé dieťa. Mal som oči a nevidel som, mal som uši a nepočul som, lebo som nerozumel. Pripadal som si ako kôl z plota vytrhnutý, zahodený a do blata zašliapnutý. Čo myšlienok má človek, čo túžob v srdci a nemá sa komu sdôveriť, s kým sa potešiť alebo komu požalovať. Ach, aký som rád, že je tomu už koniec!

A teraz o Berndorfe, kde teraz žijem. Je to pekné mestečko, leží v malebnej úžľabine, tak ako naša papiereň, obklopené je so všetkých strán lesnatými kopcami. S Kruppovou fabrikou vyplňuje mestečko skoro celú tristanskú dolinu.

Inak nieto nám tu čo závideť. Pekné sú tu iba lesy a dolina. Život je tvrdý. Keby Kruppova fabrika prestala robiť, rozpadol by sa Berndorf sám, bez zemetrasenia. Ľudia by nemali z čoho žiť. Krupp tu postavil všetko: kostol, faru, školu, obecný dom, divadlo, kúpele, zaviedol elektrické osvetlenie, vystavil hradskú, vodovod i na stá robotníckych domkov. Krupp je tu „Herr Gott“, ako ho tu posmešne volajú.

Pripojujem vám pár obrázkov z Berndorfu. Tie vám povedia viac, ako vám ja viem napísať.

Milí rodičia! Ako sa máte? Ako vám ide práca? Ako sa má stará mama? Aké ste mali úrody? Koľko ste vykopali zemiakov? Aký je u nás čas a čo nového? Neodkladajte a píšte, na sviatky iste stihnete.

Nadchádzajú nám vianočné sviatky. Zasa ich budem tráviť bez vás. Iste budete na mňa mysleť, najmä ty, drahá mamička. Budem vám možno trochu chybeť. Ale čože vám?! Vás preca len bude pár pohromade. Ja budem sám. Bude mi ľúto, bude mi smutno. Ale čo robiť?! Azda je to všetko k môjmu šťastiu. Tak vám daj Boh všetkým vospolok šťastné a veselé sviatky a šťastlivý nový rok! Starej mame povedzte, že jej prajem, aby tieto sviatky v zdraví veselo prečkala a nových sa dočkala. Myslite na mňa a pomodlite sa i za mňa. Až mi srdce stisne, keď si pomyslím, ako budete stromček krášliť, ako sa bude smažiť a vypekať, ako sa ozve spev vianočných spevákov pod oblokom. Vyjde prvá hviezda, za ňou druhá, tretia, na vianočnom stromčeku zažiaria svetlá, zasadnete si k vianočnej večeri — a ja od vás ďaleko.

Pozdravujte od mňa všetkých známych, Chabinku, Malého, Benátkovcov, Kadlečíka a vôbec celé Mládzany. Pozdravujte odo mňa každého, koho stretnete. Čudné mi je, že mi Samo nič nepíše. Ja som poslal už päť listov a dve karty. Na všeličo som sa ho pospytoval, a on nič. Napíšem mu ešte raz.

Pozdravujte mi aj Betku Vrátňanovie. Že jej budem písať.

Váš vďačný syn

Milo.

*

V Hamburgu dňa 12. mája 1907

Milovaní rodičia!

Budete istotne prekvapení, keď dostanete tento môj list z Nemecka. 24 marca na poludnie som odišiel z Berndorfu. Prečo? Nebojte sa, ani som sa nepohádal vo fabrike, ani neprišiel o prácu. Túžil som podívať sa do sveta. Proboval som si polepšiť. Dňa 26. marca na večer som sa dostal do Hamburgu. Chcel som si tam v prístave prácu hľadať. Prišiel som v nevhodný čas. Práve vypukol štrajk. Päťtisíc robotníkov pustilo sa s veľkokapitálom do boja na život a na smrť. Nesmel som pracovať.

V Hamburgu som nenašiel iného príhodného miesta, nuž, som šiel do Harburgu. Je to mesto asi na 2 hodiny od Hamburgu. Tu som dostal prácu vo fabrike na rozličné gumové veci. Vyrobím si 24 mariek do týždňa. Na naše pomery je to dosť pekný zárobok, ale tu to mnoho nevydá. Tu je všetko drahé. Tak za vypranie košele platím tu 20 fennigov, t. j. našich 12 krajciarov, v Berndorfe som platil 7 kr. Za posteľ platím tu 3 marky na týždeň (1 zl. 74 kr.), kdežto v Berndorfe som platil iba zlatku. A tak je to so všetkým.

Drahí rodičia! Ani vám neviem vypovedať, ako sa tu cítim. Tak divne, tak zvláštne ako v nejakej krajine z povesti. Je tu celkom iný svet. Iná reč, iné zákony, mravy, obyčaje, iný kroj, iný kraj, iná práca, jedlo, peniaze. Po vrchoch a kopcoch nieto tu ani pamiatky. Kraj je rovný ako dlaň. Až v modravej diaľke na východe spojuje sa nebo so zemou. Na západe je šírošíra vodná hladina. Kam len oko dohliadne, vidí samú vodu a oblohu. Lesa tu nieto žiadneho, ako u nás, zato je tu les iný, les zo samých lodných stožiarov, toľko lodí vidno tu na šírej morskej hladine.

Život v takomto prístavnom meste si vám ani netrúfam opísať. To sa musí videť. Od prvého svitu až do pozdnej večernej tmy panuje tu shon, šialený beh a spech za prácou. Každý sa ponáhľa za svojím cieľom a nestará sa o iného. Spýtať sa niekoho na niečo? Škoda reči! Buďto neodpovie, alebo zahundre: „Nemám času“ a ponáhľa sa ďalej. Celý prístav je plný pracujúcich zástupov, medzi ktorými sa preháňa na stá parných a automobilových strojov, elektrických vozňov pouličnej železnice, hučia a revú, stenajú a vŕzgajú pod ohromným nákladom oceľové jaraby, jeden kričí cez druhého. Keď sa človek zamotá do tohoto ľudského mraveniska, celý ohlúpne od toho ruchu a kriku, nestačí sa ani obzreť na všetky strany, aby ho niektorý ten hučiaci netvor nezadlávil.

Keď človek príde do takéhoto prístavu a hľadí na modrú vodu, vidí, že ani na vode to nevyzerá lepšie. Tisícami lodných šróbov bičovaná voda nadúva sa v ohromné vlny, ktoré hnevivo s burácajúcim hukotom dorážajú na múry násypu z ohromných žulových kvádrov a betonu. Tu sa hrabe pomaly dopredu pár ohromných parníkov. Z ich komínov — vošla by sa do nich pohodlne taká mládzanská chalúpka — vystupujú celé mraky čierneho dymu. Vo vnútri komínov pracujú s rachotom ohromné stroje, a vyše 200 metrických centov vážiaci parný šrób bičuje vodu tak, že sa mení v samú bielu penu a nadúva sa vlnami až do 6-metrovej výšky. Okolo týchto lodných velikánov letia po vode ako strely parné a benzínové člny. Letia ako vtáci. Vlna ich vynesie raz do výšky ako orechové škrupiny a hneď zas ich spustí do priepasti.

Bol som už na takom parnom velikánovi. Bolo to v Hamburgu. Pracoval som tam v lodenici, kde sa rozbíjajú staré lode. Potom sa mi trafila ľahšia robota. Loď, ktorú som pomáhal rozbiť, sa volala „Sumatra“. Bol to starý holandský krížnik, už nesúci do boja. Holandská vláda ho predala hamburgskej lodenici. Tá ho odsúdila na smrť: dala ho rozbiť. Bol to krížnik 86 metrov dlhý a 18 metrov vysoký. Keď som vliezol do jeho vnútra a všetko si tam obzrel, žasol som, aké tam má všetko ohromné rozmery. Osem obrovských kotlov stálo v rade jeden za druhým, vždy dva vedľa seba, kotly také obrovské, že rýchlikový stroj je proti nim iba hračkou. Človek je proti takému obrovi iba cvrček. Ďalej som videl na lodi delá také ohromné, s otvorami rúr takými veľkými, že by som mohol pohodlne do nich vliezť. Diel bolo vždycky dvoje v kajute, a ich desaťmetrové rúry cerily svoje otvory na šíre more.

Bol som práve pri tom, keď krížnik vliekly k nám do doku dva parníky. Keď bola loď v doku, bola pripevnená drótenou oceľovou línou ku kruhu, zasadenému do múru, aby ju vlny neodrážaly od brehu. Táto lína bola hrubá 5 cm a 30 metrických centov ťažká. A preca jeden z parníkov, ktorý bol od kormidelníka neopatrne vedený, pretrhol tú línu ako pavučinu. Žasol som, akú silu má taký parník. Aké obrovské stroje, ohromné lode ovláda malý, slabý človek!

A teraz dosť. Inokedy viac. Píšte mi, ako gazdujete a ako vám zdravie slúži. Pozdravujte odo mňa všetkých priateľov a známych. A myslite na mňa. Keby ste vedeli, ako často ste mi pred očami, všetci! A čo sa namyslím na svoje milé rodné Mládzany! Tu je krásne, obloha čistá, azúrová, už skoro mesiace sú tu tropické horúčosti. Iba mne býva v srdci zima. Cítim sa vše taký opustený vo svete. Betka mi písala raz do Berndorfu, ale veľmi na krátko. Vyhovára sa na robotu. Či ju doma tak do tej práce naháňajú? Myslím na ňu často a chvíľami si robím plány: ak mi Pán Boh pomôže a k voľačomu prídem, rád by som sa vrátil domov, zakúpil sa u nás alebo niekde na blízku a… Bože, len aby som sa toho dožil!

*