Mark Lynas

ŠESŤ STUPŇOV

Posledné varovanie

Z angličtiny preložill Marián Šumšala

Ukážka z elektronickej knihy

Mark Lynas

ŠESŤ STUPŇOV – POSLEDNÉ VAROVANIE

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Our Final Warning © Mark Lynas, 2020

Translation © Marián Šumšala, 2020

Slovak edition © Vydavateľstvo Premedia, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-8159-866-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Venujem in memoriam

Paulovi a Joan Rimmerovcom.

Opäť sú spolu.

Predhovor

Keď som začal písať túto knihu, považoval som za pravdepodobné, že zmenu klímy dokážeme prežiť. Teraz si nie som taký istý. Ako sa dočítate na týchto stránkach, už žijeme vo svete o jeden stupeň teplejšom, ako bol ten, ktorý obývali naši rodičia a starí rodičia. Na neďalekom obzore sa vynára svet teplejší o dva stupne Celzia, ktorý ohrozí ľudské spoločnosti a zničí mnoho prírodných ekosystémov, ako sú dažďové pralesy a koralové útesy. Dospel som k presvedčeniu, že pri troch stupňoch sa vážne naruší stabilita ľudskej civilizácie a pri štyroch stupňoch sa pravdepodobne na celom svete úplne zrútia ľudské spoločnosti. Sprievodným javom bude masové vymieranie biosféry, najhoršie za desiatky alebo dokonca stovky miliónov rokov. Pri piatich stupňoch zažijeme, ako do hry vstupujú mohutné kladné spätné väzby, ktoré budú viesť k ďalšiemu otepľovaniu a klimatickým vplyvom tak extrémnym, že väčšina sveta zostane biologicky neobývateľná a ľudstvo odkázané na neistú existenciu sa utiahne do malých útočísk. Pri šiestich stupňoch riskujeme, že sa spustí nekontrolovateľný proces otepľovania, ktorý by mohol spôsobiť úplné vyhynutie biosféry a navždy zničiť možnosť existencie života na tejto planéte.

V Parížskej dohode OSN z roku 2015 sa svetoví lídri zaviazali udržať globálny nárast teploty do jeden a pol stupňa Celzia, alebo, ak to nie je možné, do dvoch stupňov. Doteraz v plnení svojich sľubov úplne zlyhali. Na splnenie cieľa oteplenia o jeden a pol stupňa by sme museli v priebehu desaťročia znížiť globálne emisie takmer o polovicu a do polovice storočia dosiahnuť čistú nulu. Namiesto toho emisie dosahujú každý rok od dohody nové rekordné hodnoty. Mnoho krajín predstavilo svoje parížske prísľuby, ale aj keby tieto záväzky úplne dodržali, ich spoločný účinok na emisie je taký nepodstatný, že by nás ešte stále strmhlav strhli do sveta teplejšieho o štyri stupne. To je dôvod, prečo som chcel napísať úplne novú, plne aktualizovanú verziu mojej knihy Šesť stupňov, ktorá prvýkrát vyšla v roku 2007. Zatiaľ čo si vedci z celej planéty v priebehu posledných dvoch desaťročí skvele viedli vo výskume a písaní správ, vedu sa akosi nepodarilo úplne preniesť do nášho politického systému. Každá kapitola tejto knihy rozsiahlo objasňuje, čo každé zvýšenie teploty o ďalší stupeň bude znamenať pre ľudskú spoločnosť a prírodné systémy Zeme. Situácia už začala byť zúfalo naliehavá a ani jeden z čitateľov tejto knihy nebude môcť povedať, že nevedel, čo príde.

Dokonca aj počas písania tejto knihy som sledoval, ako sa stav klimatickej núdze naďalej stupňuje. Keď som začínal, Austrália bola ešte normálna krajina. No rekordné horúčavy, čo sužovali národ postihnutý suchom, vyústili v januári 2020 do ničivých požiarov a teraz už normálnou krajinou nie je. Milióny Austrálčanov žili celé týždne pod oblakmi dymu a katastrofálny megapožiar spálil 12 miliónov hektárov stepi a poľnohospodárskej pôdy. Počet obetí na ľudských životoch, ktorý v súčasnosti predstavuje 33, je už sám osebe tragédiou. Ale zamyslite sa aj nad odhadom miliardou divokých zvierat, ktoré tiež prišli o život. A uvedomte si aj to, že už nie je možné vrátiť sa k normálnemu životu. Normálny život sa skončil, navždy.

Nemôžem vám s určitosťou povedať, kedy planéta dosiahne rôzne hodnoty oteplenia. Nie je to ani tak preto, že veda si nie je istá – hoci do istej miery nie je –, ale preto, že rýchlosť otepľovania v tomto storočí bude závisieť od budúcich rozhodnutí o tom, ako veľmi a ako rýchlo budú stúpať emisie oxidu uhličitého. Ak sa budeme držať súčasného spôsobu fungovania spoločnosti, mohli by sme zažiť oteplenie o dva stupne hneď na začiatku tridsiatych rokov 21. storočia, o tri stupne približne v polovici storočia a o štyri stupne zhruba do roku 2075. Ak budeme mať smolu s kladnými spätnými väzbami (viac o nich neskôr v tejto knihe) z topiaceho sa permafrostu v Arktíde alebo vymierajúcich tropických pralesov, potom by sme mohli byť na piatich alebo dokonca šiestich stupňoch do konca tohto storočia. Naopak, ak politici vynaložia skutočné a rozhodné úsilie dosiahnuť parížske ciele, a keď sa Spojené štáty pripoja naspäť k tomuto úsiliu, môžeme ešte stále predísť otepleniu o dva stupne až do druhej polovice storočia a zamedziť tomu, žeby teplota kedykoľvek stúpla o tri alebo viac stupňov.

Pokiaľ ide o pravdepodobnosť týchto dvoch výsledkov, je mi ľúto, že teraz vidím budúcnosť podstatne pesimistickejšie ako v čase, keď som po prvý raz vydal Šesť stupňov. Vtedy som veril, že postačí, aby dostatok ľudí bol lepšie informovaný o skutočnom stave zmeny klímy a svet určite začne konať. Aj keď nastal istý posun dopredu, napríklad v niektorých krajinách k poklesu spotreby uhlia a lacnejšej energii z obnoviteľných zdrojov, marí ho jednak nárast emisií ako aj znepokojujúce smerovanie k popieraniu. Tým nemám na mysli len verejné popieranie otepľovania niektorými americkými politikmi, ktorí sú dosť hlúpi na to, aby označovali globálne otepľovanie na twitteri ako hoax. Ani nechcem jednoducho poukazovať na návrat populizmu, ktorý vážne ohrozuje liberálnodemokratické hodnoty a prvýkrát od porážky Hitlera priniesol medzinárodný vzostup politickej krajnej pravice. (Svet z roku 2007 sa mi teraz vidí oveľa prívetivejší.) Na dôvažok hovorím o tom druhu popierania, ktoré vykonávame všetci, o nevedomom popieraní zmeny klímy, ktoré nám umožňuje ďalej žiť svoj život ako zvyčajne napriek zrejmým záverom toho, čo nám vedci o klíme hovoria. Je to, akoby sme im v skutočnosti neverili.

Koniec koncov, ešte stále je možné – ako-tak – predstierať, že svet sa neotepľuje, alebo že rýchlosť zmeny nie je ničím výnimočná, alebo že otepľovanie, ktoré zažívame, môže byť výsledkom prirodzených cyklov, alebo niečo podobné. Dokonca aj Medzivládny panel o zmene klímy (IPCC) pri OSN to priznáva. Vo svojej správe za rok 2014 odborníci z IPCC uviedli, že je iba extrémne pravdepodobné, že stúpajúca koncentrácia skleníkových plynov v atmosfére spôsobená ľudskou činnosťou je hlavnou príčinou otepľovania, ktoré pozorujeme od polovice 20. storočia.i V IPCC extrémne pravdepodobné prekladajú do presne číselne vyjadrenej hodnoty ako pravdepodobnosť 95 – 100 percent. Áno, toto naozaj pripúšťa päťpercentnú pravdepodobnosť, že zmena klímy je buď prirodzená, alebo nevysvetliteľná súčasnými poznatkami. V roku 2019 však tím vedcov tieto pravdepodobnosti prehodnotil.ii Pri pohľade na tri súbory údajov o pozorovaných teplotách v atmosfére v kombinácii s výstupmi klimatických modelov dospeli k záveru, že existuje šanca len jedna ku 3,5 miliónu, že súčasné globálne otepľovanie je prirodzené. To znamená asi 0,00003-percentnú pravdepodobnosť, že Republikánska strana v USA má pravdu. Ako vedci tvrdo dodávajú: „Ľudstvo si nemôže dovoliť ignorovať takéto jasné signály.“

Súhlasím a úlohou, ktorú som si stanovil pri písaní tejto knihy, je objasniť vedu tak, že nikto nebude môcť ospravedlniť jej ignorovanie. Strávil som roky prečesávaním dlho zabudnutých problémov v okrajových glaciologických časopisoch. Celé dni som strávil stratený v drobným písmom tlačených citáciách správ IPCC. Popritom som si prečítal stovky a stovky vedeckých publikácií – všetko preto, aby ste vy nemuseli. Ak teda chcete vedieť pravdu o zmene klímy, tak tu je. Neponúkam ju s optimizmom, pretože na to nie je dosť dôvodov, ale s nádejou. Aj keď sa zdá, že je všetko stratené, nádej zostáva. Teraz vidím, ako osvetľuje cestu do budúcnosti.

JEDEN STUPEŇ

Titulok storočia

Stalo sa to v roku 2015. Táto udalosť sa dostala do správ, aj keď len na jeden alebo dva dni, než sa opäť vrátili do bežnej prevádzky a venovali sa terorizmu, politike, športu, celebritám a klebetám. Mohol by som vám teda takmer odpustiť, že ste si nevšimli, dosiaľ azda najdôležitejší spravodajský príbeh celého storočia.

Britský meteorologický úrad Met Office uverejnil tlačovú správu, čo mu slúži ku cti. Písalo sa v nej, že „ globálna priemerná teplota na povrchu Zeme bude prvýkrát o jeden stupeň Celzia vyššia ako v predpriemyselnom období“, (predpriemyselné obdobie definoval Met Office ako roky 1850 – 1900). Vedci podčiarkli, že ľudská činnosť spôsobila globálne oteplenie presahujúce inak prirodzenú teplotu Zeme. Hlavný činiteľ nebol žiadnou záhadou: nehľadajte nič iné než dva bilióny ton oxidu uhličitého (ďalej CO2), ktoré ľudstvo od začiatku priemyselnej revolúcie vypustilo do atmosféry Zeme prostredníctvom spaľovania fosílnych palív.

S jedným stupňom vo vrecku už môžeme robiť niektoré historické porovnania. Za viac ako sto rokov nespútaného používania fosílnych palív sa ľudstvo vrátilo ku koncentráciám atmosférického CO2 na úrovne naposledy dosiahnuté v pliocéne približne pred tromi až piatimi miliónmi rokov.1 V dôsledku toho možno očakávať, že globálne povrchové teploty budú aj naďalej rásť, ale tepelná zotrvačnosť planéty – trvá storočia až tisícročia, kým sa zahrejú priepastné hĺbky oceánov a roztopí kolosálna časť Grónska a antarktických ľadovcových štítov – spôsobuje, že nárast teploty trocha zaostáva za zosilneným vplyvom zvýšeného množstva skleníkových plynov. Ako uvidíme, chystá sa toho oveľa viacej.

Väčšina globálneho oteplenia sa premietla do množstva tepla v oceánoch.2 Podľa najnovších odhadov IPCC z roku 2019 sa každoročne v horných vrstvách oceánov hromadí okolo šesť zettajoulov pridanej energie.3 Zetta je veľké číslo: 621 je 6, za ktorou nasleduje 21 núl alebo 6 000 000 000 000 000 000 000 joulov. Pre porovnanie, ľudia využívajú celkovej globálnej spotrebe energie približne pol zettajoulu ročne.4 Lepšou vizualizáciou by mohlo byť vyčíslenie všetkej tejto mimoriadnej energie v jednotke, ktorú si vieme lepšie predstaviť: teplo uvoľnené hirošimskou atómovou bombou. Šesť zettajoulov energie predstavuje rovnaké množstvo tepla ako tri hirošimské atómové bomby vybuchujúce v oceánoch každú sekundu.5 Počítajte ich: 3, 6, 9, 12, 15, 18…

Na konci novembra 2018 Svetová meteorologická organizácia (WMO) potvrdila predbežný výpočet britského Met Office. Na základe piatich nezávislých súborov údajov o globálnej teplote WMO vo svojej výročnej Správe o stave podnebia odhalila, že priemerná globálna teplota v období rokov 2014 až 2018 bola 1,04 °C nad úrovňou z obdobia pred industrializáciou.6 Inými slovami, teraz s konečnou platnosťou žijeme vo svete oteplenia o jeden stupeň. Bolo pre mňa obzvlášť významným okamihom, keď som uvidel toto oznámenie, pretože keď som písal pôvodnú knihu Šesť stupňov, bol to ešte svet budúcnosti. Pre účely tejto knihy to je, akoby sme sa posunuli vpred o jednu kapitolu: to, čo bola kedysi budúcnosť, je teraz prítomnosť. Ak sa nám nepodarí včas znížiť emisie oxidu uhličitého, stále desivejšie následky podrobne uvedené v nasledujúcich kapitolách – dvoch, troch, štyroch stupňoch alebo ešte vyššie – sa jedného dňa tiež stanú našou súčasnosťou. Toto je pre nás skutočne posledné varovanie.

Pohľad z Mauna Loa

Mauna Loa, gigantický štít sopky, ktorá sa nachádza uprostred ostrova Havaj, je taký vysoký, že jeho vrchol vyčnieva nad väčšinou aktívneho počasia na ostrove. Keď na východnú stranu hory udrú pasátové vetry, sú nútené vyšplhať sa po svahoch, ochladzujú sa, vytvárajú oblaky a spúšťajú prívaly tropických zrážok. To robí z Hilo, najväčšieho mesta na ostrove, jedno z najdaždivejších miest v Spojených štátoch. Avšak stačí, ak prejdete cez sklovité lávové prúdy diaľkovou cestou po svahoch sopky a dažďové oblaky rýchlo zostanú hlboko pod vami. Blízko pri vrchole sú podmienky subarktické s ročným úhrnom zrážok iba dvadsať alebo päťdesiat milimetrov, z väčšej časti vo forme snehu.

Spevnená cesta sa končí v nadmorskej výške 3200 metrov, kde skupina zastaraných budov roztrúsených po sopečných troskách tvorí Observatórium Mauna Loa. Observatórium nie je tak vysoko ako slnečné teleskopy, ktoré sa o 40 kilometrov severnejšie zhlukujú na vrchole Mauna Kea vo výške 4 207 metrov a zdanlivo sa vznášajú nad vrstvou oblakov. Je však nepochybne historickejšie, určite z pozemského hľadiska. Tu začal atmosférický chemik Charles Keeling v roku 1958 prvýkrát zbierať vzorky vzdušného CO2, zdanlivo z rozmaru a s neveľkou oficiálnou podporou. Používal priekopnícke monitorovacie zariadenie, ktoré sám navrhol.7

Keeling zistil, že meranie CO2 nižšie v atmosfére bolo zbytočné, pretože úroveň neustále kolísala v dôsledku emisií z výfukov automobilov, továrenských komínov, rastu vegetácie a tak ďalej. Mauna Loa vďaka svojej nadmorskej výške prerástla tento dennodenný šum a Keelingove merania ako prvé na svete ukázali rast CO2 vo vysokých nadmorských výškach v celej globálnej atmosfére v tvare krivky so zubami ako nahor otočená píla, ktorá sa v súčasnosti nazýva Keelingova krivka (je to pravdepodobne najslávnejší graf všetkých čias súvisiaci s globálnym otepľovaním). Charles Keeling zomrel v roku 2005, ale v jeho úsilí pokračuje jeho syn Ralph, tiež atmosférický chemik.8 Ralph Keeling následne urobil vlastné objavy ako napríklad, že obsah kyslíka vo vzduchu sa znižuje úmerne s našou spotrebou fosílnych palív, keďže sa kyslík zo vzduchu zlučuje s uhlíkom vyťaženým z podzemia a vytvára plyn CO2.

Keď Charles Keeling v roku 1958 začal merania, riedky vzduch na vrchole lávového poľa Mauna Loa obsahoval CO2 v pomere 315 dielov na milión (ppm),9 už podstatne viacej ako bola predpriemyselná koncentrácia približne 278 ppm. Dňa 10. mája 2013 Oceánografický inštitút Scrippsovcov, ktorý observatórium spravuje, vydal významné vyhlásenie. Prvýkrát v histórii ľudstva vôbec sa úroveň CO2 nakrátko dotkla prahu 400 ppm. „Nie je žiadna šanca (trvalo) zastaviť CO2 na 400 ppm,“ smutne poznamenal Ralph Keeling. „To je už hotová vec. Ale čo sa stane ďalej je pre klímu stále dôležité, a ešte to máme pod kontrolou. Ide predovšetkým o to, do akej miery sa budeme naďalej spoliehať na fosílne palivá ako zdroje energie.“10 Zdá sa, že ho nikto nepočúval, pretože v čase písania týchto riadkov koncentrácia CO2 v atmosfére dosiahla 408 ppm. Keď budete čítať túto knihu, toto číslo už bude zastarané. Neúprosné stúpanie Keelingovej krivky môžete sledovať v reálnom čase na twitteri cez @Keeling_curve.

Keelingova krivka je užitočná kontrola skutočného stavu, krivka, ktorá pretína všetok hluk a zmätok diskusií o klíme a energii. Rovnako ako svahy obrovskej sopky, na ktorej sa meria, spočiatku jemne stúpajúca čiara rastie tým viac, čím je vyššie. To znamená, že veľkosť prírastku CO2 v atmosfére neustále rastie, od približne 1 ppm ročne v prvých rokoch až po 2 ppm dnes. Nejestvuje žiadne viditeľné spomalenie, žiadny náhly výkyv nadol, ktoré by naznačovali uplatňovanie Kjótskeho protokolu, a ešte menej dohodu z Kodane z roku 2009 o oteplení do dvoch stupňov, či prelomovú dohodu z Paríža z roku 2015. Všetky tie usmievavé hlavy štátov potriasajúce si rukou, objímanie diplomatov na pódiách po maratóne zasadnutí celonočných vyjednávaní – nič z toho v skutočnosti nespôsobilo nijaký rozpoznateľný rozdiel v Keelingovej krivke, čo je jediná vec, od ktorej skutočne závisí teplota na tejto planéte. Všetky naše solárne panely, veterné turbíny, elektrické autá, lítium-iónové batérie, LED žiarovky, jadrové elektrárne, digestory na bioplyn, tlačové konferencie, deklarácie, kúsky papiera; všetko naše kričanie a hádanie sa, plač a pochodovanie, správy a ich ignorovanie, odsúdenie a odmietnutie; všetky naše prejavy, filmy, webové stránky, prednášky a knihy; naše oznámenia, uhlíkovo neutrálne ciele, chvíle radosti a zúfalstva; nič z toho doteraz nespôsobilo aspoň malinkú priehlbinku v prudko stúpajúcom svahu Keelingovej krivky.

To však neznamená, že sme bezmocnými otrokmi osudu. Žiadny trend netrvá večne a len preto, že nedávna história išla len jedným smerom, budúcnosť nemusí nevyhnutne tento príklad nasledovať. Tieto emisie nie sú mimozemské – pochádzajú z našich každodenných činností. V skutočnosti sú nevyhnutnou súčasťou modernej civilizácie. Z výročnej správy organizácie Global Carbon Project môžeme získať informácie o zdrojoch a ich veľkosti.11 Každý rok v poslednom desaťročí sme my ľudia premiestnili v priemere 35 miliárd ton CO2 z geologických zásobníkov (čiže uhlie, ropu a zemný plyn) do ovzdušia. K tomu sa pridalo 6 miliárd ton CO2 zo zmeny využívania pôdy (to je odlesňovanie, orba novej poľnohospodárskej pôdy a tak ďalej). Asi deväť miliárd ton tohto nového CO2 sa rozpustilo v oceánoch a dvanásť miliárd ton pohltili vegetácia a pôda. Zostalo tak asi osemnásť miliárd ton, ktoré sa nahromadili vo vzduchu a spôsobili vytrvalé stúpanie Keelingovej krivky. (Rozdiel 2 miliardy ton je spôsobený neistotami.)

V tomto uhlíkovom rozpočte sa medziročne vyskytujú malé zmeny, ktoré niekedy spôsobujú veľké vzrušenie. Napríklad v rokoch 2014, 2015 a 2016 došlo len k malému alebo žiadnemu ročnému nárastu emisií z fosílnych palív, ktoré sa podľa všetkého prvýkrát stabilizovali. Neoslavujme však predčasne. Dosiahol snáď svet predčasný vrchol emisií? V roku 2017 sa rast opäť obnovil a emisie dosiahli rekordnú výšku 36,8 miliárd ton napriek rekordnej inštalácii 161 gigawattov kapacity obnoviteľnej energie iba v roku 2016. V roku 2018 rast emisií zrýchľoval, pričom sa zvýšili o takmer tri percentá oproti predchádzajúcemu roku a tlačia hladinu CO2 na novú historickú výšku. V roku 2019 sa rast mierne spomalil na 0,6 percenta oproti roku 2018, a to vďaka zníženiu využívania uhlia v Európe a USA.12 Potrebujeme však uhlíkové škrty, nie pomalší rast – a to naliehavo.

Čo teda robíme? No, je to otázka rozsahu. Svet je hladný po novej energii: dopyt po primárnej energii neustále rastie a 80 percent tohto nárastu pokrývajú nové fosílne palivá.13 Celkovo obnoviteľné zdroje energie (okrem vodnej) v roku 2019 predstavovali iba štyri percentá globálnej primárnej energie.14 Stále je to príliš malý podiel na to, aby mali akýkoľvek zrejmý vplyv na vzostupný trend celkových emisií. To je dôvod, prečo sa slnečné žiarenie a vietor doteraz merateľne nezarezali do Keelingovej krivky. Podľa posledných odhadov by sa miera inštalácie čistých zdrojov energie musela desaťnásobne zvýšiť, aby sa zastavil ročný rast fosílnych palív.15

Zatiaľ čo merania v budovách observatória naďalej vykazujú neúprosne rastúcu úroveň CO2, v samotnej Mauna Loa sa prejavujú účinky výsledného otepľovania podnebia. Teploty postupne stúpajú a nočné mrazy sú zriedkavejšie ako v čase, keď Charles Keeling prvýkrát začal merania svojimi domácimi prístrojmi.16 Mauna Loa môže vyčnievať nad väčšinou počasia, ale žiadna časť sveta nemôže úplne uniknúť globálnemu otepľovaniu. Zrážky sú menej časté – a sneh sa topí na jar skôr a život rastlín na svahoch hory sa mení s každým novým rokom. V roku 1958 musel Charles Keeling na rozoznanie jemných zmien v prostredí Zeme navrhnúť zložité a citlivé zariadenie. Teraz sú tieto zmeny očividné pre všetkých.

Návrat do budúcnosti

Rok 2015 bol svojou oficiálnou priemernou teplotou o niečo viac ako jeden stupeň nad prepriemyselnou úrovňou najteplejším zaznamenaným rokom. Čo sa však dialo dávno predtým, ako ľudia vynašli teplomery a začali merať? Pravdepodobne ste už počuli o malej dobe ľadovej trvajúcej od 17. do 19. storočia, keď sa na zamrznutej rieke Temži v Londýne konali ľadové jarmoky alebo o stredovekom teplom období, keď Vikingovia kolonizovali Grónsko. Tie niekedy spomínajú klimatickí skeptici ...

Koniec ukážky