Fantázia 2006

Antológia fantastických poviedok

Finálové a ďalšie vybrané poviedky z literárnej súťaže

Cena Fantázie 2006

Súťaž bola finančne podporená účelovou dotáciou

Ministerstva kultúry Slovenskej republiky

Elektronická kniha

Fantázia 2006

Antológia fantastických poviedok

Zostavil: Ivan Pullman

Copyright © Fantázia 2006

Publisher © FANTÁZIA 2006

Cover design © Juraj Molčák www.dvadetride.sk

Všetky práva vyhradené

ISBN 80-969236-1-7

Ivan Aľakša

Štvrtý ročník

Ceny Fantázie

Keď som telefonoval s Dadom Nagyom, jedným z porotcov tohtoročnej Ceny Fantázie a do telefónu mi povedal, že bol veľmi milo prekvapený úrovňou poviedok, ktoré sa v tomto ročníku súťaže pozbierali, odľahlo mi. To bolo v súvislosti so súťažou asi druhý-, nie, dokonca tretíkrát!

Tou prvou potešujúcou správou bolo, keď sme aj v tomto roku našli päticu odvážlivcov, literárne podkutých ľudí, ktorí sa podujali čítať všetko, čo nám slovenskí autori fantastických poviedok pošlú. Okrem Dada, sťaby „celebrity“ v knižnej branži to bol nový šéfredaktor časopisu Fantázia, publicista a odborník na popkultúru Juraj Malíček, ďalej autor poviedok a divadelných hier Marek Eliáš, prezývaný tiež „Hyena“ za svoju otvorenosť k literárnym pokusom mnohých „nádejných“ autorov, recenzentka časopisu Fantázia Dagmar Mehešová a Zuzana Kamenská z internetového literárneho magazínu LET (mesačník literárnych pohľadov na tvorbu mladých začínajúcich autorov). Ktovie, možno si tí ľudia mysleli, že tých pár poviedok ich nezabije. To však netušili, čo sa v tomto ročníku súťaže udeje...

S tým súvisí druhý kameň, čo mi zo srdca padol pri tomto ročníku Ceny Fantázie. Ako administrátor súťaže som začal prijímať súťažné zásielky a chodilo ich nebývalo veľa. Zoraďoval som ich, pripravoval anonymné kópie pre porotu, ktorá sa nemohla dozvedieť mená autorov a keď to prišlo k číslu 52, už som sa nebál. Mená väčšiny autorov mi neboli známe, ale objavovali sa aj už „zabehaní“ harcovníci časopisu Fantázia, či dokonca časov ešte „p.F.“ – teda „pred Fantáziou“. Na moje počudovanie však, keď som prijal a spočítal hodnotenia poroty, v pätici finalistov súťaže, pripravenej už neanonymne súťažiť o priazeň čitateľov časopisu Fantázia a jeho internetovej stránky, sa objavil iba jeden muž a až štyri autorky, z toho dve dosiaľ slovenským fantastom úplne neznáme... Reči o „nežnejšom pohlaví“ bokom, ale uznajte, že fantastika sa zvyčajne pripisuje mužom. Ale samozrejme výsledok je len potešujúci pre zatiaľ nezadaných scifistov...

Porota rozhodla, ďalej to už bolo na čitateľoch. Poviedky si prečítali na internetovej stránke Fantázie a potom aj v prílohe časopisu a začali hlasovať. A teda ako hlasovanie dopadlo? Prekvapujúco!

Neviem, či to bolo zložením poroty, alebo jednoducho úrovňou poviedok, ale presne naopak, ako minulý rok, tentoraz sa hlasovanie čitateľov v podstate krylo s výsledkami poroty. Prvé dve miesta celkom jednoznačné a ďalšia trojica v prípade poroty nerozhodne, v prípade čitateľov s rozdielmi jediného hlasu.

Na slávnostnom vyhlásení výsledkov poviedkovej Ceny Fantázie 2006, ktoré už tradične organizujeme v hlavnom programe knižného veľtrhu Bibliotéka v Bratislave sa účastníci dozvedeli poradie – prvá trojica si prevzala finančnú odmenu a víťaz(ka) si odniesla aj sošku – dielo umeleckého sochára Andreja Csillaga.

To však nebolo všetko. Držíte v rukách zborník, ktorý sme pripravili po prvýkrát v takejto knižnej podobe. Je to zatiaľ, po knižke Michala Jedináka Nie celkom rozprávky, druhá knižná publikácia z vydavateľstva Fantázia. V zborníku nenájdete len finálové poviedky súťaže, tie už predsa zverejnené boli, ale editor zborníka Ivan Pullman do knižky vybral to, čo porota oceňovala na ďalších miestach, teda ďalšiu päticu poviedok a pridať sme si dovolili aj esej o slovenskej fantastike z pera redaktora Fantázie a publicistu (ale aj autora) Miloša Ferka. Na príprave zborníka sa okrem už spomínaných mien podielala aj „lady“ slovenskej fantastiky Alexandra Pavelková a svojou troškou prispel aj autor obálky Juraj Molčák. Celá súťaž, ako už bolo spomenuté inde, by sa nezaobišla bez finančnej dotácie Ministerstva kultúry SR.

Snáď vám teda poviedky v tomto zborníku budú „chutiť“ a prípadne vás vyburcujú k vlastnej fantastickej tvorbe. Cena Fantázie totiž pokračuje aj v roku 2007 – informácie nájdete v časopise Fantázia a na internetovej stránke

www.fantazia.sk

Ozaj, a kto teda zvíťazil?

Výsledky Ceny Fantázie 2006:

1. miesto: Monika Michalovová

/Cena Fantázie a 3.000,- Sk/

2. miesto: Daniel Klimek

/2.000,- Sk/

3. miesto: Zuska Minichová

/1.000,- Sk/

4. miesto: Scarlett Rauschgoldová

5. miesto: Soňa Lantajová

Výsledky boli vyhlásené na 14. medzinárodnom knižnom veľtrhu Bibliotéka dňa 11.11.2006 v Bratislave.

Názov | Autor | porotca č. 1 | porotca č. 2 | porotca č. 3 | porotca č. 4 | porotca č. 5 | SUM | Miesto
Biely pes | Zuzana Gajdošová | 6 | 10 | 3 | 9 | 6 | 34 |
Vodník | Michal Zámečník | 8 | 5 | 5 | 4 | 0 | 22 |
Parazity | Róbert Dendis | 1 | 7 | 4 | 2 | 0 | 14 |
Dafné | Martin Lančarič | 10 | 5 | 4 | 7 | 0 | 26 |
Kúsok raja | Branislav Majerník | 0 | 5 | 7 | 3 | 0 | 15 |
Dcéra svojho otca | Katarína Červenáková | 1 | 9 | 10 | 8 | 0 | 28 |
Muž, ktorý miloval dinosaury | Juraj Kozlo | 4 | 5 | 6 | 7 | 0 | 22 |
Tichí zabijaci | Gustáv Murín | 2 | 7 | 6 | 6 | 6 | 27 |
Zachráň ma, môj biely tátoš! | Katarína Sádecká | 0 | 2 | 2 | 1 | 0 | 5 |
Krvavá noc | Zuzana Kollárová | 1 | 1 | 3 | 1 | 0 | 6 |
Vidieť človeka | Miloš Ferko | 8 | 3 | 2 | 2 | 0 | 15 |
Krvavé menu | Andrea Benková | 0 | 1 | 3 | 0 | 0 | 4 |
Stredne veľký modrý vtáčik | Zuska Minichová | 9 | 10 | 6 | 3 | 8 | 36 | 3. - 5.
Strýko a Volavka | Lucia Droppová | 4 | 6 | 7 | 4 | 0 | 21 |
Romulus | Jozef Hlivjak | 0 | 6 | 6 | 5 | 0 | 17 |
Holografický princíp | Branislav Majerník | 0 | 3 | 5 | 1 | 0 | 9 |
Úskalia chrononautiky | Martin Smatana | 0 | 1 | 5 | 1 | 0 | 7 |
Budú všedné dni | Mária Sadovská | 1 | 7 | 5 | 4 | 0 | 17 |
Prekliate mesto | Martin Kochlica | 4 | 7 | 6 | 7 | 7 | 31 |
Utajení | Marián Hajnal | 0 | 2 | 5 | 4 | 0 | 11 |
Darca spomienok | Monika Michalovová | 6 | 7 | 10 | 8 | 8 | 39 | 1.
Svetlo | Lujza Kotryová | 1 | 5 | 7 | 7 | 0 | 20 |
Dom na konci ulice | Juraj Kozlo | 0 | 4 | 4 | 2 | 0 | 10 |
O dokonalom mozgu | Róbert Dendis | 1 | 3 | 3 | 4 | 6 | 17 |
Zážitky zo zámoria | Anna Harmathová | 0 | 1 | 2 | 0 | 0 | 3 |
Tri oriešky pre Adama Smitha | Soňa Lantajová | 6 | 9 | 9 | 3 | 9 | 36 | 3. - 5.
Najstaršia lipa | Matej Kohár | 2 | 6 | 4 | 4 | 0 | 16 |
Virtualita | SM 7 | 6 | 6 | 3 | 2 | 0 | 17 |
Noví ľudia | Samuel Srot | 0 | 9 | 4 | 5 | 6 | 24 |
Bentonov svet | Daniel Klimek | 4 | 10 | 9 | 8 | 6 | 37 | 2.
Cesta | Juraj Kozlo | 2 | 6 | 3 | 3 | 0 | 14 |
Ozveny budúcnosti | Branislav Majerník | 2 | 4 | 4 | 2 | 0 | 12 |
Kým dohorí svieca | Michal Jedinák | 10 | 8 | 6 | 4 | 0 | 28 |
Pomsta Ohmatavcov | Stano Verešvársky | 0 | 7 | 6 | 1 | 7 | 21 |
Svet podľa Henryho Tributa | Martin Lančarič | 4 | 4 | 8 | 8 | 6 | 30 |
Staničná ulica | Scarlett Rauschgoldová | 6 | 9 | 5 | 9 | 7 | 36 | 3. - 5.
Aňyksaj | Mirco Švercel | 3 | 3 | 8 | 9 | 0 | 23 |
Anton | Jana Cviková | 6 | 7 | 5 | 6 | 6 | 30 |
Cesta za pravítkom | Miloš Ferko | 8 | 7 | 3 | 9 | 7 | 34 |
Prečo? | Róbert Dendis | 0 | 2 | 3 | 7 | 0 | 12 |
Príbeh o Johnnym | Natália Hrušovská | 1 | 4 | 3 | 6 | 0 | 14 |
Radosť zo smrti | Jakub Petráš | 1 | 6 | 7 | 6 | 0 | 20 |
Ty však budeš žiť | Beata Tomasová | 10 | 5 | 5 | 7 | 0 | 27 |
Dlhšie ako život | Juraj Kozlo | 0 | 4 | 6 | 5 | 0 | 15 |
Hrdina a ja | Danica Čechvalová | 8 | 8 | 7 | 8 | 0 | 31 |
Dar | Alexander Šurlák | 1 | 4 | 8 | 3 | 6 | 22 |
Obraz | Ivan Mošteňan | 10 | 6 | 4 | 7 | 6 | 33 |
Konečne sama | Diana Majerová | 0 | 9 | 5 | 6 | 0 | 20 |
Svitanie | Andrej Tusičišny | 0 | 9 | 9 | 8 | 0 | 26 |
Z dobroty srdca | Brynn Absolon | 6 | 6 | 8 | 6 | 7 | 33 |
Dotieravá mucha | Ivana Lacková | 0 | 9 | 8 | 7 | 0 | 24 |
Tardam je všetko | Jozef Hvišč | 4 | 4 | 3 | 4 | 0 | 15 |

Zuzana Gajdošová

Biely pes

Autor osebe:

Študujem na Slovenskej technickej univerzite ana budúci rok zo mňa hádam už bude chemická inžinierka. Píšem od malička aprvýkrát (adoteraz) som publikovala časopisecky. Niekto, kto sa vyzná vliteratúre, označil moje texty za „neoromantický softhoror“. Čo je to teraz? Netuším.

Túto poviedku by som chcela venovať svojej babke, sktorou by som sa chcela ešte niekedy stretnúť.

(Zuzana Gajdošová)

My opoviedke:

Mrazivá hmla obaľuje telo pri večernom čítaní tajomného príbehu. Husacia koža naskakuje pomaly, ale isto. Ani si nestačíme všimnúť, kedy svetlo sviečky pohltí hmla skutočná. Ahľa, pes zjavuje sa anedáva nám na výber, len príbeh dočítať do konca aspokojne sa uložiť spať.

(Ivan Pullman)

Za oknami skučal vietor ana posteli sa prehadzovalo telo, morené ťažkými snami. Akoby ho samotná temnota, čo sa rozpínala vonku, priľahla svojou bezútešnou samovládou anenechala dýchať, nútila plytko lapať dych.

„Pes!“ Dievčenský výkrik zaznel do prítmia aspotená tvár sa zaleskla vbledej žiare bleskov.

„Vidím bieleho psa!“

Dievča sa prudko posadilo, hrôzou sna ochabnuté ruky tápali okolo adotýkali sa stien astudeného skla okien. Na ne pritislo mokrú tvár ahľadelo von, oči prisaté na jeden svetlý bod vokolitej temrave vonku, tam, kde medzi povrazcami dažďa presvitala neočakávaná bieloba, odhaľujúc svoju podobu vzábleskoch divej búrky. Podobu psa.

„Evka, tíško,“ ozval sa mäkký hlas vedľa nej ateplá dlaň ju pohladila po strnulej tvári.

Akým sa zEviných očí vyplavili posledné zvyšky ťaživého sna, bielu škvrnu za oknami zmýval prudký dážď, atá redla, až sa rozpustila úplne asplynula skvapkami azemou, ktorá ich pohltila.

„Čo to bije do strechy?“ opýtala sa Eva, zmätená ešte vidinami zo snov, srukou pritisnutou na rýchlo bijúce srdce, to smutné srdce.

„Len konáre.“ odpovedal hlas.

„Čo to kvíli za oknami?“ pýtala sa ďalej apozerala cez ne, hľadajúc bieleho psa. „Počujem hlas...“

„To je iba vietor. Veď ho poznáš, búrky vhorách sú divoké.“

„Vietor...“ šepla ajej pohľad márne blúdil po lúke pod oknom. Psa nezazrela.

Svitlo chladné ajasné ráno. Prvé lúče našli Evinu bledú tvár na terase. Hľadela na východ amyslela na smútok, ktorý jej teraz kazil každé nové ráno, na žiaľ, zaplavujúci jej telo počas krutých snov.

Prechádzala sa nepokojne po studených dlaždiciach, podchvíľou vošla späť do chaty abrala do rúk veci, ktoré jej nepatrili. Nedokončené pletenie na poličke, starý tranzistor, puzdro na okuliare. Všetky tie drobnosti, ktoré pripomínajú živého, dýchajúceho človeka. Lenže pletenie už nik nedokončí. Aprach sadal na poličky.

Rozmýšľala, že to nebol dobrý nápad, prísť sem, kde kedysi trávila so starou mamou toľko času. Kde ňou dýchala každá maličkosť. Lenže zlé sny neustali ani tu aruky suhľom sa jej stále triasli. Nedokázala nakresliť ani len rovnú čiaru.

Opäť si vzala papier apokúsila sa oto. Nechala ruky blúdiť po papieri, ana jej počudovanie tam neostala línia, ale kruh. Kruh sčíslicami aručičkami. Boli to hodinky.

„To sú tie moje, nie?“

Strhla sa, keď sa znenazdania ozval za ňou mužský hlas.

„Pozri, daroval mi ich dedko.“ Adam sa vynoril spoza jej chrbta avytiahol zvrecka staré hodinky na retiazke. „Sranda, ešte idú.“

„Tieto nie.“ Eva ukázala na papier anakreslila na vypuklé sklíčko pozdĺžnu trhlinu. „Hádam už celých pätnásť rokov.“

Roztržito si poutierala začiernené ruky do šiat. Ani nevedela, prečo ich nakreslila.

„Ležia vgaráži, odkedy sme ich priniesli zvýletu na Matejovu hoľu. Bol to prečudesný výlet...“

Zahľadela sa cez lesy ku horám na juhu. Tam, vypínajúc sa na chrbte holého kopca, leskol sa vprvých lúčoch vysielač. Blyšťalo sa sklo, ligotalo na kovovej konštrukcii ako vysoký štíhly plamienok, úzky pás svetla voči belasej oblohe.

„Mala som asi šesť rokov azcelého toho výletu si pamätám iba to, že ma hore babka vliekla na chrbte, vieš, kvôli srdcu... Atie hodinky. Našli sme ich na lúke pod malou jedličkou, keď sme sa napchávali čučoriedkami. Už vtedy nešli. Bolo na nich pár minút pred jednou, atak je to doteraz. Ako decká sme sa snimi vyhrali.“

Aké čudné, že si na to všetko teraz spomenula. Obrátila sa kAdamovi, podivne rozochvená svojím nápadom.

„Poďme tam. Na Matejovu hoľu.“

Pokrčil plecami. Možno bol aj rád, že sa trochu rozptýlia. Odkedy prišli, Eva málo hovorila aon pridobre videl, že toto prostredie ju ničí. Každá maličkosť po drahej babke ju nesmierne rozrušovala ačasto ju našiel zabratú do myšlienok, so zachmúreným čelom alícami mokrými od sĺz. Odísť však nechcela.

Keď vyšli zchaty do studeného októbrového rána azostupovali po rozmočenej pôde, Eva chvíľu ešte stála pod terasou spohľadom upretým na zem. Niečo hľadala.

„Poď sem!“ zavolala odrazu aAdama popohnal jej naliehavý tón. „Pozri sa,“ ukázala na podupanú zem. „To sú stopy psa, však?“

Adam nevedel. Nevidel tam nič, iba utlačenú mäkkú pôdu.

„Tu sú laby. Aha. Tu aj tu.“ Ukazovala Eva ahlas sa jej triasol od potlačovaného rozčúlenia. Zbytočne. Adam iba krútil hlavou.

„To môže byť čokoľvek. Hocičo si predstavíš, uvidíš to tam.“

„Ale tu sú psie stopy!“ Líca jej zružoveli. Azda iba ona sama vedela, čo to znamená, lebo hoci Adam už zabudol na jej nočný sen, ona si ho pamätala veľmi dobre. Odvrátila sa od Adama akráčajúc dolu svahom ku ceste, hundrala si svoje.

„Bol tu aja som ho videla. Bieleho psa.“

Cesta autobusom Evu trochu upokojila, hoci stále silno zvierala Adamovu ruku. Zaujali ju ľudia, cestujúci spolu snimi, ich široké tváre červené od studeného vetra adennej tvrdej práce. Cítila pach, vychádzajúci ztých tiel, abol iný, než ten vmeste. Zemitý, voňajúci čerstvo zoranou hlinou aoktóbrovým lístím, kravami aovčím syrom. Alesmi. Nemohla sa nabažiť tej vône.

Autobus zastavil vŠ. akšoférovi nastúpili dve stareny snošami na pleciach. Autobusom sa niesol ich chrapľavý hlas, keď sa medzi sebou dohadovali, kým šofér nestratil trpezlivosť.

„Ta co, baby?!“ Zrúkol na ne. „Každy dzeň afurt toto iste! Ta idzece abo ne?“

Babky len prikývli avterigali sa do autobusu so svojimi širokými sukňami avôňou sena. Keď prechádzali okolo Evy, spodivnou jasnosťou aporozumením hľadeli na ňu ich oči zvľúdnych tvárí spod čepcov. Tak veľmi jej pripomínali múdre mäkké oči jej babky, že ledva zadržala slzy.

„Chcela tam ísť ešte raz,“ obrátila sa prudko kAdamovi. „Moja babička. Povedala, že kým zomrie, chce ešte raz vyjsť na Matejovu hoľu. Nepodarilo sa.“

Autobus sa pohol. Zo šírychlúk zišiel do údolia ašum ľudí ustal, tichý amierumilovný pokoj zavládol, keď sa medzi nich vkradol chlad aprítmie úzkej doliny. Adam hľadel von oknom, obdivujúc kontrast trávy pokrčenej bielou inovaťou azelených smrekov.

„Je to strašne nespravodlivé, že zomrela,“ povedala Eva asilno mu stisla ruku, hľadajúc uňho pochopenie asúhlas. Adam sa knej obrátil.

„Ľudia nezomierajú preto, že si to zaslúžia alebo nie.“

Myslela si, že ho udrie za toľkú krutosť, ale nevládala ani zodvihnúť ruku. Oprela si rozhorúčenú hlavu ostudené sklo anechala sa unášať monotónnym zvukom motora asmutnými myšlienkami. Autobus sa vnáral čoraz hlbšie do masívu hôr aona putovala spomienkami knajmilšej osobe svojho života, ktorú jej ukradla smrť. Skôr, než sa sňou mohla rozlúčiť. Skôr, než sa odhodlala to spraviť. Znova jej stislo srdce aopäť cítila úzkosť spríchuťou zrady anevďaku. Nemohla sa ani poriadne nadýchnuť, kým nezastavili vL. T.

Konečne nabrala do pľúc vlhký achladný vzduch. Cez vysoké vrchy neprenikli do dediny učupenej medzi nimi ešte lúče slnka. Kráčali okolo chalúp, vktorých sa pomaly prebúdzal život akohúty iba začínali ohlasovať príchod nového dňa. Bolo počuť otváranie dverí, štekot psov vdiaľke aich vlastné kroky na udupanej hline.

Nasledovali vtichosti zelenú značku, vinúcu sa okolo starých hospodárskych budov, nízkych dreveníc asenníkov, kde ešte driemali zvyšky tmavej noci.

Minuli cintorín, rázcestie skrížom aza ním uvideli hašterivé stareny, ktoré vautobuse tak rozčúlili šoféra. Sedeli vpoli na uľahnutých zbytkoch klasov, sukne rozprestreté okolo nich vbohatých záhyboch, ajedli.

„Že ste sa nepomodlili,“ poznamenala ticho jedna, keď dvojica prechádzala okolo nich.

„Ato treba, kec idzece hore,“ dodala druhá. „Bo je tam furu vlkoch amedvedzoch.“

Eva sa zastavila achvíľu skúmavo hľadela do tých láskavých stareckých očí.

„Medvede...a vlci?“ opýtala sa zamyslene. Akoby tie slová spustili nejaký skrytý mechanizmus, zrazu sa vjej mysli vynárali slová, dávne obrazy azabudnuté myšlienky. „Aj biely pes?“

Babky sa pozreli jedna na druhú. Staré ruky, vktorých držali poživeň, sa zachveli.

„Izáleží na tom, kto ho videl,“ šepla jedna atesnejšie si pritiahla šatku ktelu. AjEve sa zazdalo, že ranné slnko príliš šetrí svojím teplom, keď knim od lesa zavial chladnejší vzduch.

„Ja som ho videla,“ povedala apreľakla sa, keď vočiach stareniek objavila poverčivú hrôzu.

„Možno len!“ vykríkla. „Možno to bol iba sen! Hlúpy, nevysvetliteľný sen...“

„Sen hvariš, dzifče?“ Pokrútila hlavou druhá starenka asotva pozrela Eve do tváre. „Ta dakedy tak bulo, že to mertvy jak bily pes chodzel našcevovac svoju rodzinu. Znaš, ze hrobu. Abo...“ Uprela na Evu čudný pohľad, zmes strachu, údivu azvedavosti. „Abo to bol toten bily pes, znaš,“ pozrela na svoju spoločníčku. „Stražca. Toten, kery straži druhy svet. Aby doň nik nevošel ani nevyšol. Dnu ani ven. Chapeš?“

Medzi troma ženami amužom sa rozprestrelo hluché ticho.

Adam sa zamračil aschmatol Evu za studenú ruku.

„Ďakujeme pekne, dáme si pozor,“ povedal ostro avliekol Evu preč. „Bosorky staré, že ich to baví. Vidia ľudí zmesta amyslia si, že sme úplne sprostí...“

Eva nepočula Adamovo frflanie asotva vnímala blatistú cestu, po ktorej kráčali. Bola by prisahala, že tie ženy už videla. Anebolo to vtento deň ani predošlý. Kedysi dávno, tak dávno, že tie nejasné obrazy sa jej zlievali jeden do druhého asotva ich dokázala rozlíšiť. Amožno toboli iba tie oči, ktoré poznala, uvedomila si náhle ažiaľ ju pichol pri srdci. Pretože aj oči jej babky boli láskavé...

Sedeli na terase, kde slnko príjemne láskalo ich tváre, ababka ju hladila po vláskoch.

„Babička, povedz mi znova, ako to bolo na Matejovej holi!“ Sdetskou dychtivosťou hľadela starej mame do tváre aprosila ju stále znova, hoci príbeh poznala takmer naspamäť.

„Naozaj si nepamätáš?“ Babička sa smiala veselým, bezstarostným smiechom, takým, akým sa smejú babičky vdetských spomienkach.

„Bol to taký... prečudesný výlet.“ Zahľadela sa na ďaleký obzor ajej smiech odrazu nebol bezstarostný ajej čelo sa zamračilo, akoby slnko prikryl mrak.

„Vidíš, Evička, tú vežu, tam na tých holých kopcoch?“ Ukázala na vysielač, strieborný stĺp oproti modrej oblohe. – Stojí na Matejovej holi. Mala si šesť rokov, keď sme sa tamsdedkom atvojím bratrancom Brankom vybrali. Bol krásny deň, ako tento, dedko nás vyložil vL. T. asamého som ho poslala, aby po nás prišiel rovno pod vysielač, lebo tam zjužnej strany vedie cesta. Mala si slabé srdiečko, nuž nás mal hore počkať aodviesť späť. Lenže to sme netušili, čo všetko na nás číha.“ Na chvíľu sa odmlčala arýchlo, skúmavo sa pozrela na svoju vnučku. Prezerala si jej tvár, oči, nos, ústa, akoby niečo hľadala.

„Hneď za dedinou, pri kríži, stretli sme dve ženičky, atie na nás, reku, že sú hore vlci ana medvede si máme dávať pozor. Tak som sa pri kríži pomodlila, nevediac, čo to pomôže. Pretože neskôr, ako sa ukázalo, hory sú nevyspytateľné.. “

Poľná cesta im svižne ubiehala pod nohami, ranný opar spod lesa sa zodvihol aodokryl trávu lesknúcu sa na slnku vtisícoch diamantov rosy. Hmly od potoka sa ešte chvíľu krútili nad vodou, než sa rozplynuli vjase nového dňa aodhalili blýskajúcu sa stužku bystriny.

Prekročili most apustili sa po rozrytej lesnej ceste úzkym údolím. Kým sa slnko pomaly šplhalo po oblohe azvyškami októbrového tepla im hrialo chrbty, minuli niekoľko opustených domov so zatlčenými oknami aspustnutými záhradami. Čím ďalej kráčali, tým zanedbanejšia bola cesta. Postupne sa menila vzarastený úzky chodník, stratený medzi starými smrekmi, trsmi húštin avrstvami ihličia. Ituristické značky sa objavovali čoraz zriedkavejšie.

Adam sa podchvíľou zastavil askúmal mapu.

„Mám nejasný pocit, že ideme dobre,“ vyhlásila Eva. „Tu som už raz bola.“ Hľadela na chatrný senník spreborenou strechou ana jeho hrubých doskách objavili pod nánosom špiny aza vysokým múrom žihľavy turistickú značku.

„Vidím, že sa prekonávajú,“ poznamenal Adam. „Poslednú sme videli okilometer nižšie.“

Bolo čoraz horšie nájsť ďalšiu. Označené kmene stromov zostávali zlomyseľne skryté za hustým porastom krovia, skaly zvetrané, pníky zhnité. Chodník sa strácal vo vysokej tráve, vústrety im mávali fialové kvety ako neskoré pozdravy leta, apo tvárach ich škriabali pichľavé konáre smrekov. Občas sa ozval spev vtáka, osamelý avzdialený všumení lesa, inak ich krok sprevádzalo ticho. Pusté asmutné ticho.

„Zdá sa, že sme tu prví ľudia po dvadsiatich rokoch,“ povedal Adam aobzrel sa za Evou. Odhrnula si zo spoteného čela vlasy. Bolo to dusné avlhké ticho. Akési nepríjemné.

„Po dvadsiatich nie. Bola som tu pred pätnástimi rokmi.“

„Aj vtedy tu bolo tak prázdno?“

„Neviem. Pamätám si iba studenú hmlu.“

Odrazu ich zamrazilo. Celkom blízko, neďaleko, ozvalo sa ťahavé vlčie vytie.

„...Celú cestu hore som ťa vliekla na chrbáte, pre to tvoje slabé srdiečko, aže to bol poriadny stupák, len som tak fučala.“ Pousmiala sa pri tejto spomienke. „Ale Branko, galgan akýsi, ani mi len nepomohol. Stále sa len motal po tom lese, raz tu, raz zasa tam, chlapčisko jedno. Furt len kamsi odbiehal, kamienky si zbieral atváril sa tajomne, občas si aj takú pyramídku pri ceste postavil. Keď som sa ho opýtala, prečo tie kamienky zbiera, on na to, že nimi vysypáva cestu, aby sme nezablúdili. Ale ja som videla, že si ich do kešene dáva. Ity,“ babička sa usmiala na vnučku,„i ty si chcela cestu vysypávať, ale Branko ťa strašil vlkmi. Že je ich tu kopu, alen čo odídeš zchodníka, zožerú ťa. Ahneď aj zmizol do lesa auž ich aj bolo počuť tých vlkov vyť. Ale až keď sme vyšli na hoľu, tam sa len ukázalo, aký to je hrdina...“

Vo vlhkom objatí lesa aj oni pocítili chlad. Slnko sa skrylo sa mraky avtáky sa odmlčali. Zdalo sa, že ešte aj hmyz, ktorý predtým otravne bzučal okolo ich rozhorúčených tiel, odumrel.

Chvíľu ešte ostali vydesení stáť.

„To nebol vlk,“ povedal pevne Adam. „Rozoznám skutočného vlka od nejakého dedinčana.“

„Ale tie starenky...“ namietla ticho Eva.

„Hlúposti,“ zahriakol ju Adam apevne ju chytil za ruku. Keď sa jej pozrel do tváre, videl, že na čele jej vyskočila vráska, tá, ktorú videl vždy, keď rozmýšľala oniečom pochmúrnom.

„Prečo sa mračíš?“

„Jedna ztých stareniek mi pripomínala babku. Škoda, že si ju nepoznal.“ Na chvíľu sa rozhostilo ticho, také, vktorom sa rodí ťažké priznanie, ticho, ktoré ruší iba tlkot vlastného srdca. „Je mi strašne ľúto, že zomrela. Mala som len ju.“ Hovorila so stiahnutým hrdlom, prehĺtajúc slzy. Utajiť? Prezradiť? Dôvod večného nepokoja, príčinu zlých snov...

„Je mi to strašne ľúto,“ povedala iba aodvrátila pohľad.