Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Žobrák z náhody

Arthur Conan Doyle

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2025 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Veronika Gubová, Erik Bartoš

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1173-1

Pôvodná publikácia

Arthur Conan Doyle. Strakatý pás a iné poviedky. Ján Párička. Ružomberok 1922. 80 s.

Bibliografické poznámky

Strakatý pás a iné poviedky

Napísal: A. Conan Doyle.

Preložil: Z. ml.

Páričkova slovenská knižnica.

Číslo 28. (Ročník VII. Sväzok 4.)

Vydáva a tlačí Ján Párička V Ružomberku.

1922

Žobrák z náhody

Povesť. Napísal Artur Conan Doyle.

Brat nebohého Eliáša Whitneya, správcu teologického ústavu svätého Jura v L., Isa, bol v moci strašnej vášne: fajčiť opium.[1]

Vášeň táto sa v ňom vzbudila za zvláštnych okolností: ešte keď bol žiakom, čítal jakési popisy o snoch, dojmoch a pocitoch, ktoré zbudzuje fajčenie tohoto jedu, polial dohán, ktorý mal fajčiť, opiatom, chcejúc takto vzbudiť podobný dôjem.

Po dlhšom čase sa presvedčil, že je omnoho ľahšie privyknúť na dačo, ako odvyknúť; a tak sa stal otrokom tohoto jedu. Jeho priatelia a rodina sa hrozily nad tým a ľutovali ho.

Ešte teraz mám pred očima jeho žltú, napuchlú tvár, s víčkami napolo spadnutými a s paničkami v očiach nie väčšími, ako hlavička ihly, spadnutého dohromady, len ako rumy a trosky človeka, dakedy ušľachtilého.

Jednu noc — mohlo to byť v júni r. 1889 — zazvonili na mojich dverach a to v čase, keď už bol človek po prvý raz zývnul a keď už pozerá na hodinky, či neni čas ísť spať.

Stal som so stoličky a moja žena spustila ihlice, ktorými plietla punčochu, do lona a na jej tvári sa zjavilo sklamanie.

„Akiste dáky chorý,“ povedala. „Budeš museť hádam ešte odísť.“

Vzdychnul som si; len toť pred krátkou chvílkou som sa vrátil z mojich lekárskych návštev, ktoré boly práve v ten deň neobyčajne namáhavé.

Začuli sme, ako sa dvere otvorily, ako niekto preriekol niekoľko rýchlych slov, potom sa ozvaly spešné kroky po lionelovej[2] podlahe.

Dvere na našej izbe sa otvorily a dnu vkročila pani, oblečená do tmavých šiat, s čiernym závojom na tvári.

„Odpustite mi, prosím vás,“ zahovorila, „že som prišla tak neskoro.“

A v tom okamžiku, ztratiac rovnováhu, sa rozbehla, objala moju ženu okolo hrdla a položiac jej hlavu na hruď, začala usedave plakať.

„Ach bože,“ zvolala moja žena, odhrnúc závej na tvári panej, „veď je to Katka Whitneyová! Ako som sa naľakala, Katuša! Nemala som ani potuchy, že si to ty, keď si vnišla do izby!“

Koniec ukážky