Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Ingrid Rudavská, 2020

(poviedka Muž na koľajniciach - © Ivan Kučera)

Obálka: © Zuzi Maat

Ilustrácie: © Ingrid Rudavská

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2020

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-297-3

ISBN MOBI: 978-80-8197-298-0

ISBN PDF: 978-80-8197-296-6

Obsah

Predslov

Adresát neznámy

Alternatívne ego

Bez prúdu

Biela diera

Biznis na polianke

Čas

Cement M133

Cesta

Čľup!

Človeče, nehnevaj sa!

Dávid

Death rock is not dead

Diaľnica

Dve desatiny

Fašírky

Férová hra

Firewall

Intergalaktická dysfunkcia núdzového aparátu

Kolotoč

Lovci

Metastázy

Milenka

Na kraji

Nemá odpoveď

Neviditeľná stena

Nový deň

Oči

Opäť vydarené ráno!

Opus 18

Plastickí ľudia

Porucha

Prečo sa bojíš lesa?

Priamy prenos

Rudavský

Sedenie s Placentom

Sen

Sen o slnku a iných veciach

Sieť

Šieste prikázanie

Smiech

Správa

Stávka

Stretnutie

Šum

Šach

Terapia

Tretie poschodie

Trináste poschodie

Zákazník

Zoči-voči

Zrada na ceste

Zrkadlo

Disguise

Muž na koľajniciach

Vo vydavateľstve Elist vyšli

Ďakujem vydavateľstvu Elist, menovite Petrovi Hoferekovi, Zuzane Valkovej a jazykovej redaktorke Anette Letkovej. Vďaka patrí ďalej kamarátkam Slavomíre Golisovej, Miriam Mihálikovej, Barbore Macekovej a Janke Sirotovej. Na záver vyslovujem poďakovanie Ivanovi Kučerovi, Honzovi Vojtíškovi a Lenone Štiblaríkovej.

Predslov

Keď ma prvý raz oslovila Ingrid Rudavská s tým, či jej pomôžem s jej zbierkou Afterpárty, nevedel som, čo mám čakať a do čoho idem. Pravdupovediac, príliš sa mi do toho nechcelo. V minulosti som bol už o podobné veci požiadaný, predčasne som súhlasil bez toho, aby som si overil, o čo ide… a potom som trpel. Napriek tomu som opatrne súhlasil. A neľutujem.

Bolo to literárne dobrodružstvo, cesta do temnej džungle, kde sa spoza každého stromu ozýva podozrivý šramot. Výsledkom sú hororové a trilerové poviedky, ktoré určite obohatia každú zbierku žánrového fanúšika. Je to niečo „iné“, než na čo sme bežne zvyknutí. A to je už čo povedať. Najmä v dnešnom pohodlnom svete, keď na úspech stačí byť priemerný až podpriemerný. A niektorým čitateľom to neprekáža, dokonca sú z toho nadšení.

Neistota sveta. To bude asi prvé slovo, ktoré vám pri čítaní Ingridiných poviedok napadne. Nie autorská neistota, ale neistota podobná inému skvelému súčasnému, prevažne hororovému spisovateľovi, a to Brianovi Evensonovi. Nie zlé na začiatočníka, Ingrid! Aj tvoje príbehy sú akoby vytrhnuté z kontextu. Nemajú začiatok. A koniec? Ten je v nedohľadne. Všetko, čo sa v tvojich príbehoch stane, je nejasné, rafinovane schované v hustej hmle. Niekedy ani neviete, či sa to udialo naozaj, alebo išlo len o výplod fantázie. Výplod autorkinej mysle? Výplod vašej mysle? Výplod myslí postáv? Sveta, v ktorom sa pohybujú? Alebo je to celé vlastne úplne inak?! Ťažko povedať. A vlastne je to jedno.

Pohodlnému čitateľovi, ktorému stačí málo, Ingridine znepokojivé poviedky asi nebudú vyhovovať. Prečo? Je to drsný, realistický a nepríjemný svet. Medzi ľuďmi panujú vzťahy, z ktorých je prakticky nemožné dostať niečo pekné. V tomto chladnom a neutešenom svete ľudský život neznamená nič. Ak zomriete, každému to bude úprimne fuk. Je to smutné, ale je to tak. Ak odoláte a neskočíte z trinásteho poschodia, čo vás čaká? Len ďalšie trápenie sa, plahočenie, nekonečný labyrint neistoty, každodenného strachu, nervozity a znepokojenia, keď si nemôžete byť istí ani len tým, či človek, vedľa ktorého sedíte v autobuse, tam naozaj je. Alebo či tam ste vy. Alebo ten autobus.

Je to svet, ktorého ponurými zákutiami blúdia stratené (a azda i zatratené?) duše. Živé aj mŕtve. Túlajú sa po tom nedobrom svete a možno ani nevedia, že sú mŕtve. Ingrid píše tak, že pri tom musíte premýšľať. Aktívne vás zapája do deja, aby ste pohli mozgovými bunkami, aby ste spolupracovali, aby ste si vytvorili svoj vlastný názor na danú vec. Prečo by vám ostatne autor mal všetko naservírovať na zlatom podnose? Skutočne sme sa už odnaučili premýšľať?

A ak skočíte? Čo je po živote? Iný druh života alebo iba bezútešné, nekonečné, pusté prázdno?

Ponorte sa teda do Ingridiných temných príbehov a nájdite si svojho favorita. Mojím sa stala poviedka Milenka, ktorú by som dokonca prirovnal k niečomu od Daphne du Maurier, Lairda Barrona, Philipa Fracassiho a Algernona Blackwooda. A to je už pocta.

Ivan Kučera

Adresát neznámy

Ani dnes žiadne správy, povzdychla si smutno. Každý deň zavesila na nástenku niekoľko odkazov, blogov, komentárov či fotografií. Nerozumela, prečo jej žiadosť o priateľstvo nikto nikdy neprijal. Nevyzerala zle, učila sa skvele a bola i zábavná. Dôvod teda musel byť niekde inde ako v nej. Možno jej škodil ten stereotyp. Každý deň bol doslova rovnaký. Po škole si urobila úlohy a zvyšok večera presedela pri počítači. Nebolo by na tom nič neobvyklé, väčšina mladých ľudí trávila čas za kompom rovnako ako ona, ale Mira nechcela byť priemerná. Želala si, aby si ju všimli. V triede jej venovali pozornosť iba učiteľky, aj to len preto, lebo museli. Robili to iba z povinnosti prináležiacej ich zamestnaniu. Rodičia ju zakaždým odzdravili len tak mimochodom, prihriali jej večeru, len tak zo zvyku jej popriali dobrú noc a to bolo všetko.

Z myšlienok ju vytrhol signál prichádzajúcej správy. „Ahoj. Ako sa máš? Sledujem ťa už dlho. Čítam tvoje komentáre. Sú vtipné. Nechceš si niekam vyraziť?“

Zrazu sa s ňou zatočil celý svet. Odosielateľ Ivan K. Bola vzrušená.

„Budem rada. Poznáme sa?“ napísala a stlačila enter.

Odpoveď prišla obratom.

„Nie, ale hádam to nie je problém. Alebo áno?“

„Asi nie.“

„Rád by som ťa spoznal bližšie.“

Tep sa jej konečne dostal do normálu. Otvorila si Ivanov profil. Johnny Depp bol vedľa neho monštrum. Naozaj sa s ňou tento týpek chce stretnúť? Nemohla tomu uveriť. Mal rád rovnaké filmy a hudbu ako ona.

„Práve som ti poslal žiadosť o priateľstvo,“ ohlásil sa znova.

„Prijatá.“

Srdce jej bilo ako zvon. Konečne má na stránke okrem tety aj niekoho iného.

„Tak čo bude s tým stretkom?“ pripomenul sa.

„Kde navrhuješ?“

„V meste. Môžeme ísť na kávu.“

„:-)“

„Dnes na Hodžovom o ôsmej?“

Zmohla sa len na okej.

„Super, teším sa.“ Odhlásil sa.

Mira sa nervózne pozrela na hodiny. Boli štyri.

Presne o pol ôsmej vyšla z bytu. Rodičia si ju ako vždy vôbec nevšimli.

O pätnásť minút stála na námestí ponorenom do večerných svetiel a nenápadne si obzerala občasných okoloidúcich. Bola veľmi nervózna. Vôbec nemala predstavu, ako to bude celé prebiehať. Vzápätí pocítila strach a výčitky svedomia. Čo jej to vôbec napadlo stretnúť sa s úplne neznámym chalanom takto večer? Minúty však neúprosne ubiehali jedna za druhou. Po dvadsiatich minútach vytiahla z kabelky mobil a pripojila sa na internet. Ivan bol online.

„Kde si?“ napísala.

„Tu. A čo ty? Meškáš už polhodinu.“

Mira sa rozhliadla okolo seba. Námestie bolo prázdne. Pochytil ju strach.

„Kde si? Nevidím ťa.“

„To sa len tak hovorí, stretneme sa na Hodžku,“ čítala „To je retro. Nepoznáš?“

Zatočila sa jej hlava.

„Si pribrzdená? Čo máš na sebe? Si nadržaná?“

Celá sa rozochvela. Zaklapla mobil, rýchlo prebehla na druhú stranu cesty a naskočila do prvého autobusu.

Ráno sa pripojila na net. Žiadne správy, vydýchla si.

„Ahoj, neruším? Nie si v škole?“

V rohu zablikala správa od spolužiačky.

„Nie, zostala som doma,“ odpísala Mira.

Ivana bola príjemná baba, len keby ju toľko nedirigovala Marta.

„Čo keby sme sa stretli?“ navrhla.

Mira neverila vlastným očiam.

„Čo dnes o siedmej? Pred tvojím barakom?“ pridala smajlíka.

„Okej. Budem tam. Bývam na Topoľčianskej šesť.“

„Jasan.“ Ivana sa odhlásila.

Čo ak je Ivana Ivan K.? prebleslo jej hlavou, no vzápätí to zavrhla.

O hodinu stála pred bránou. Spolužiačka sa neukázala. Mira nervózne vybrala z vrecka mobil a pripojila sa na internet. Ivana nebola online. Po pätnástich minútach to vzdala. Nazlostená a zároveň ukrivdená sa vrátila domov. Rodičom, ktorí sa akýmsi zázrakom prvýkrát zaujímali, kde práve bola, len čosi odvrkla a zabuchla dvere svojej izby.

Ivana si ju v škole vôbec nevšímala. Mira bola ďalšie mesiace na sociálnej sieti ako duch. Niekoľkokrát sa dotkla klávesnice, ale zakaždým ju niečo zadržalo, aby nepridala komentár. V písmenách, ktoré sa jej postupne zahmlievali pred očami, nenachádzala odpovede na otázky. Prečo sa jej nedarí vyhrať boj so samotou? V čom je iná ako ostatní? Túžila pred všetkým utiecť, ale nebolo kam. Život bol neznesiteľný.

Jedného dňa dostala správu od tety, ktorá mala prísť do Bratislavy. Teta navrhla stretnutie.

Sotva ju spoznala.

„Mirka, som rada, že sa vidíme,“ povedala a objala neterku.

„Prečo si nechcela prísť k nám?“

„S tvojou matkou sa už dlho nerozprávame. Podlžnosti kvôli pozemkom, ale pusť to z hlavy. Poďme na kávu! Máš chuť? Povieš mi všetko – ako sa máš, čo škola, frajeri…“ Nečakala na odpoveď a ťahala Miru preč.

Kaviareň bola plná, ale v rohu sa našiel ešte jeden voľný stôl.

„Čo škola?“ zaujímala sa teta, len čo si objednali.

„Dobre, vlastne výborne. Som vyznamenaná.“

„A spolužiaci?“

Sklopila zrak. „To je už horšie.“

„Prečo?“

„Nikto sa so mnou nebaví, nemám žiadnych kamarátov.“

„A frajera?“

„To už vôbec nie.“

„Si ešte panna. Ja odpadnem!“ zakričala teta.

V tom okamihu sa k nim obrátili všetky hlavy. Mira si myslela, že sa asi prepadne od hanby.

„Ja v tvojom veku… Daj mi svoje číslo, aby sme nezabudli. Kedykoľvek mi môžeš zavolať.“

„Prezvoním ťa. Nadiktuj mi číslo!“ navrhla Mira, vybrala z tašky mobil a prezvonila ju. Ozval sa obsadzovací tón. Vtom jej zavibroval mobil a na displeji zbadala vlastné číslo.

„Moja suseda sa rozvádza a pes odvedľa zdochol.“ Teta menila témy ako ponožky. „Dáš si ešte niečo?“

„Nie, ďakujem.“ Nechápala, o čo tu ide.

„Poďme! Trochu sa poprechádzame. Vonku je tak krásne. Káva ma vzpružila. Pravdupovediac, bola som veľmi unavená, ale teraz cítim, že zvládnem nielen cestu domov, ale trúfam si i na cestu okolo celého sveta.“

Pri pohľade na skupinku mladých ľudí na ulici sa Mire stiahol žalúdok a po chrbte jej prešiel mráz. Bola medzi nimi Ivana. Zrazu zdvihla hlavu, akoby vycítila, že sa na ňu niekto pozerá. Mira sa rýchlo otočila. Jej pohľad pritom zablúdil k vedľa stojacemu chalanovi, ktorý písal niečo do mobilu. Vnímala spleť tetiných slov, ale nevenovala im pozornosť. Všetci hľadeli na mobily. Akoby nik nebol skutočný. Otočila sa k tete, ale tá tam už nebola. Vyťukala jej číslo. Ozval sa obsadzovací tón. Vo vrecku jej zavibroval mobil. Ako v kaviarni, ako v skladbe Unknown a Who od Hysteric Helen, ktorú sama napísala. Pripojila sa na internet a otvorila si svoj profil, aby vymazala Ivana K. z priateľov. Chalan zmizol. To isté urobila s Ivanou. Aj ona bola preč. Jej prst opäť prešiel po tlačidlách mobilu. Na chvíľu zaváhala, potom sa ďalším stlačením ikony stratila celá sociálna sieť spolu s ňou.

----------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Vydané: ukážka v zborníku „Gorazdov literárny Prešov“ XVlll. Ročník celoslovenskej súťaže s medzinárodnou účasťou v tvorbe duchovnej poézie, prózy a drámy 7. 12. 2013

Vydalo: Divadlo Jonáša Záborského v Prešove, útvar osvetovej činnosti

Zostavila: PhDr. Dagmar Rusnáková

Alternatívne ego

„Koľkokrát som ti povedala, aby si zatvorila okno, keď prší? Pozri sa na zem! Je tam plno vody,“ pozrela sa matka vyčítavo na dcéru, ktorá sledovala televíziu. „Čo by si robila, keby som sa pošmykla a zabila sa?“

Petra k nej zdvihla zrak. „Prepáč.“

„To hovoríš vždy. Zatvor už konečne to okno!“

Matkin ostrý tón ju zabolel. Ako rada by jej ukázala pravdu, všetko jej vykričala. Lenže pohľad na ňu v nej udusil všetky slová. Neochotne sa zdvihla z kresla a prešla k oknu. Mlčky ho pribuchla. Pohľadom skontrolovala podlahu. Bola suchá.

„Nebudem ti to stále opakovať!“

„Nechaj to tak, mami.“

„Si nevďačná a navyše ma nepočúvaš. Čo si myslíš? Komu zostane tento byt, keď ma tu raz nebude? Chodíš ako princezná, hlavu máš v oblakoch, nič nevidíš. Preber sa! Si tridsaťročná stará dievka! Nemáš muža a bývaš s matkou. Nie je ti to trápne? Ja v tvojom veku…“

Matkine jedovaté reči narážali do Petry zo všetkých strán, no ona ich už nevnímala a bránila sa mlčaním. Najradšej by z izby odišla, avšak vedela, že tým by matku popudila ešte viac. Otočila sa k oknu. Noc bola pokojná a ulica pred domom prázdna. Presne tak si predstavovala svoj svet – pokojný, tichý, bez ľudí, a hlavne bez matky.

Z úvah ju vytrhol zvonček pri dverách.

Ženy si vymenili pohľady. Bolo krátko po jedenástej a ani jedna nikoho nečakala. Matka urobila krok vpred, ale dcéra ju zadržala. Zvonček sa ozval druhýkrát. Petra pustila matkinu ruku a vykročila. Prešla po predsieni, potom po chodbe a zastala pred vchodovými dverami. Matka ostala v obývačke.

Koniec ukážky