565

LUX LIBERTATIS

© Peter Adamecký 2024

© Lux Libertatis 2024

isbn e-pub 978-80-974887-3-4

Príbeh nevinného muža,ktorý sa nevzdal

565

Peter Adamecký

Všetky postavy a charaktery v tomto príbehu sú vymyslené.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, situáciami

alebo realitou je čisto náhodná.

„Nespravodlivosť sa prejavuje dvojakým spôsobom: jednak, že sa ľudia sami na niekom dopúšťajú krivdy, a ďalej, že nebránia tých, ktorým sa krivda deje, aj keď tak urobiť môžu.

Keď niekto na iného nespravodlivo útočí, buď z hnevu, alebo nejakej inej vášne, akoby vztiahol ruku na svojho druha; ale ak niekto krivde nezabráni a jej neprekáža, hoci môže, dopúšťa sa takého hriechu, akoby zradil rodičov alebo priateľov, alebo vlasť.“

marcus tullius cicero

I. Príchod

Ležal na hranici bdenia a spánku a zjavovali sa mu rôzne obrazy. Tváre, oheň. Počul aj zvuky, slová, ktorým nerozumel. Raz šepoty, potom hlasný rev. Zrazu zacítil, že sa nemôže hýbať. Akoby zahliadol tieň, ktorý ho k posteli pritlačil tak, že nemohol pohnúť ani prstom. Nemohol vydať ani hlások. Zachrčal. Cítil, že je zatláčaný do postele čoraz hlbšie a hlbšie. Striga, nočná mora alebo duch prichádzajúci zo záhrobia? V ušiach počul temné hučanie. Potom to trochu povolilo. Chcel zakričať. Nie. Nešlo to. Pokúšal sa sústrediť na pohyb a nakoniec sa to podarilo. Rukou strhol zo seba prikrývku. Počul výsmešný smiech a hlasy. Potom už len jeden hlas. Silný. Desivý. Akoby mu niečo hovoril na rozlúčku. Čo to bolo? Nestalo sa mu to prvýkrát. Zvalil sa z postele, kľakol si, oprel zopäté ruky o čelo a začal sa modliť. Nemodlil sa možno už dvadsať rokov, ale skúsil to. Modlitbu si stále pamätal. Dvakrát, trikrát, päťkrát. Potom ho začali bolieť kolená, tak sa postavil. Nohy sa mu triasli.

„Uvedom si, kto si! Uvedom si, čo robíš! Aké máš poslanie!“ opakoval si dokola a napokon sa trochu upokojil. Nehovoril mu ten hlas to isté? Rozumel tomu, čo hovoril na konci?

Išiel do kuchyne, otvoril chladničku, nalial si pohár whisky a zapol kávovar. Sťažka dosadol na stoličku a oprel si päsť o čelo. Pozrel na hodiny nad dverami. Pol piatej. To už nemá zmysel vracať sa do postele. Ani by nezaspal. Bál by sa zatvoriť oči. Pomaly dopil kávu, obliekol sa a odišiel do práce.

Zaparkoval a vošiel do budovy. Zamával službukonajúcemu policajtovi na vrátnici, vytiahol svoju kartu, prešiel cez turniket, nastúpil do výťahu a zastal pred kanceláriou. Pozeral na dvere a zhlboka dýchal. Mal pocit, ako keby ho za nimi niečo čakalo. Niečo zlé. Stlačil kľučku a opatrne vošiel. Samozrejme, bol tam prvý. Kto by chodil do roboty o štvrť na šesť ráno?

Aj keď bola tma, nerozsvietil. Pozeral z okna na takmer prázdnu ulicu pod ním a stále nemohol dostať z hlavy to, čo zažíva v noci posledné týždne, možno aj mesiace. Čím ďalej, tým častejšie. Mučili ho záchvaty strachu uprostred noci, po ktorých len meravo sedel na posteli. Akoby ho niečo nútilo ísť von, nejaká zvláštna sila, čo mu rozkazuje páchať čudné veci.

A trvá to stále dlhšie. Všetko mu to splývalo, ani presne nevedel, kedy sa to začalo. A stále sa to nechce skončiť. Možno by mal ísť k lekárovi. Špecialistovi. Psychiatrovi. Ale ak sa to dozvedia ostatní, kolegovia a hlavne najvyšší šéf, nevyzeralo by to dobre.

Sadol si za stôl, zapol počítač a prezeral si súbory. Uznesenia, záznamy, informácie. Mnohé veci boli rozbehnuté, ale neskôr zamrzli, nehýbali sa. Znechutene si ich prezeral. Potom vybral zo skrine ďalšie spisy a listoval v nich. Na stole sa hromadil stúpajúci komín papierov a obalov. Mal pocit, že on a jeho tím stagnujú, stále sa nedokážu poriadne rozhýbať a ukázať, čo v nich je.

O štvrť na osem sa otvorili dvere. Jeho podriadený, Pavol Bielik, vošiel a prekvapene zdvihol obočie.

„Myslel som, že tu budem prvý. Nezvykneš chodiť tak skoro. Alebo si vôbec nespal doma a ráno si sa musel ponáhľať?“ žmurkol pravým okom Bielik.

„Čo žmurkáš? Máš tik? Som šéf. Ak by sme boli v Japonsku, vyrazil by som ťa. Tam neexistuje, aby podriadení prišli do práce neskôr ako šéf.“

„Našťastie sme na Slovensku. A čo by si si bezo mňa počal? Deje sa niečo? Nejaká mimoriadka? Mal si mi zavolať, prišiel by som skôr,“ pozrel na šéfov stôl. „Čo robíš? Inventúru?“

Pavol Bielik bol v tíme, ktorý vyhľadáva, objasňuje a vyšetruje najzávažnejšiu trestnú činnosť už dlhý čas. Po absolvovaní policajnej akadémie sa zameriaval na ekonomickú kriminalitu, neskôr ho nadriadení dali dokopy so služobne starším Jánom Vargom, aby sa naučil, ako to chodí v praxi. Bol rád, že sa u Vargu uchytil a že mu to občas prinášalo rôzne profity. Nikam inam sa mu ísť nechcelo. Mal sploštený nos ako boxer, vypuklé, mŕtvolné oči a ľudia sa naňho neradi pozerali. Okrem tých, ktorých vypočúval. Ale tí nemali na výber. A od tých vždy vyžadoval rešpekt.

„Ale nič, len mám nejaké problémy so spánkom,“ Varga pokrútil hlavou. Bielik bol jeho najbližší spolupracovník. Síce podriadený, ale na jeho radu vždy dal. Bol jeho zástupca. Najviac mu dôveroval, dokonca by si trúfol nazvať ho svojím kamarátom. Aj keď možno presne nevedel, čo to znamená, pretože skutočných kamarátov nikdy nemal. „Trvá to už dlhšie.“

Ešte chvíľu váhal, ale potom postupne rozpovedal, čo sa mu často deje v noci. Nepovedal však všetko, niečo si nechal pre seba.

„To sa stáva. Čítal som o tom, hovorí sa tomu spánková paralýza. Mozog je v takom stave, že ešte nespí, ale telo sa nemôže hýbať. Zdá sa ti, akoby na tebe niekto ležal alebo ťa dusil. Často sa objavujú aj halucinácie. Tiene v rohu zorného poľa, ktoré sa blížia, avšak zreteľne ich nevidíš. Ale nie je to nič vážne. Často je príčinou stres, prepracovanosť alebo niečo podobné,“ ubezpečoval ho Bielik. „Je piatok, zober si voľno, oddýchni si cez víkend, relaxuj.“

„Nie, to nie je ono. Často počujem aj hlasy. Hovoria mi, čo mám robiť.“

„Tak choď k lekárovi. Dá ti nejaké prášky alebo ťa pošle na odborné vyšetrenie a...“

„Nie. Aspoň nie teraz. Budeme mať veľa roboty,“ Varga pokrčil plecami, zamračil sa. „Keď prídu všetci, urobíme poradu,“ vyhlásil.

Bielik ešte raz pozrel na šéfa. „Dobre. Ako povieš.“

Ján Varga mal vyše štyridsať rokov a žil už len pre prácu. Čím bol starší, tým intenzívnejšie. Už dlhý čas žil sám. Manželka sa s ním rozviedla pred desiatimi rokmi a s malou dcérou sa odsťahovala späť k rodičom, na druhý koniec republiky. Tam si našla novú prácu aj priateľa, s ktorým má ďalšie dieťa. Keď ešte žila s Vargom, začala mať z neho postupne strach. Domov začal chodiť neskoro, často podráždený. Kedykoľvek sa vybral do kancelárie, aj v sobotu alebo v nedeľu, a často prichádzal neskoro v noci. Najskôr si myslela, že ju podvádza, ale potom zistila, že o sex už takmer vôbec nemá záujem a je posadnutý len prácou.

Ako policajný vyšetrovateľ si nosil prácu aj domov. Nie fyzicky, že by z práce vláčil spisy a po večeroch a nociach sa v nich hrabal. Mentálne stále pracoval. Sedel pri stole a zrazu začal niečo čmárať na papier a zapisovať. Alebo mu niečo napadlo a nahral si to do diktafónu. Pri večeri, pri televízore, pri prechádzke s dcérou, keď ešte na takéto prechádzky chodil, nedokázal rozprávať o ničom inom, iba o svojej práci. O prípadoch, zadržaných, o kriminálnikoch, vyšetrovaní, uzneseniach, obvineniach, vypočúvaniach, prokurátoroch, sudcoch alebo politikoch. Nadával na nadriadených, pretože nechceli uznať, že má dobré nápady. „Hádžu mi polená pod nohy!“ sťažoval sa. „Boja sa ma, pretože som lepší než oni.“

Jedného dňa sa jej na policajnom plese prihovoril manželov šéf a pýtal sa, či je doma všetko v poriadku, pretože Jano v práci trávi večery tak často, že to už začína byť nezdravé. Šéf hovoril, že ho už veľakrát posielal domov, ale on si nedal povedať. „Nechcel som mu to dávať rozkazom, rozumiete, pani Vargová,“ smial sa. Ubezpečila ho, že je to normálne a asi vie, že je workoholik a ona sa s tým už zmierila a venuje sa výchove dcéry.

Neskôr sa k tomu pridali aj problémy s alkoholom, z ktorých sa postupne dostal. Nebol klasický alkoholik, ale občas sa potreboval strašne opiť. Či už sám alebo so svojimi kolegami a podriadenými. Normálnych priateľov alebo aspoň kamarátov nemal. Len kolegov. Keď ho opustila žena, rozhodol sa, že pôjde za iným svetlom. Ale svetlo neprichádzalo, prišli len nočné mory.

Z tých dní si už veľa nepamätal. Prestal si nosiť prácu domov. Len sedel, popíjal whisky a hral poker na počítači, aby nemusel ísť spať a počúvať hlasy. Celkom sa mu darilo, ale so stúpajúcou hladinou alkoholu v krvi začal hrať agresívnejšie a nakoniec prehral, čo dovtedy vyhral. Dokonca si našiel aj novú priateľku. Nejaké dievča, ktoré robilo sekretárku v kancelárii jeho vtedajšieho šéfa. Keď si po jeho excesoch priateľka Lucia zbalila veci a odišla, nijako nereagoval. Nezazlieval jej to. Nechcelo sa mu pretvarovať, tváriť sa, že je všetko v poriadku. Nereagoval normálne a nemal žiadnu chuť sa s niekým stretávať a vysvetľovať, čo sa stalo, prečo je teraz sám a prečo tak dopadol. Rozhodol sa, že už nikdy nebude nikomu veriť. Asi v detstve tkvel zárodok všetkej nedôverčivosti. Z človeka si vtedy robia kruté žarty. Spolužiaci, tí, ktorí si hovoria kamaráti, a často to robia aj dospelí. A potom v dospelosti začne kruto žartovať on sám. Svoje spomienky na bolesť potláča tým, že si bolesť sám spôsobuje, aj keď to tak vtedy nevníma.

Raz sa tak opil, že spadol zo stoličky a zostal ležať na dlážke. Nechcelo sa mu vstať. Nechcelo sa mu nič. O pár hodín sa zobudil na to, že vracia, ale zostal ďalej ležať. Ráno sa zobudil s hlavou v tom, čo bolo predtým obsahom jeho žalúdka. To ho prebralo. Ničota, ticho a beztvárnosť ho lákali, ale nechcel v nich stráviť zvyšok života. Odtackal sa do kúpeľne, strčil hlavu pod studenú sprchu, vypil dva šumivé celaskony, liter minerálky a rozhodol sa, že prestane piť. Samozrejme, vydržalo to len nejaký čas. Prišli recidívy. Ale stále sa dokázal kontrolovať. Aspoň tak to tvrdil sám sebe. Keď mu chutilo, pil. Neznášal tých bývalých alkoholikov, ktorí prestali piť a teraz ako apoštoli abstinencie šírili osvetu a každému vnucovali svoj názor o úžasnom triezvom svete, kde každý nájde svoje šťastie.

—

Teraz tu stál pred svojimi podriadenými, čarbal hrubou zelenou fixkou na bielu tabuľu a zápalisto pritom rečnil.

„Časy sa menia, chlapi. Preto som zvolal túto mimoriadnu poradu. Dujú nové vetry. Tí, ktorí sú so mnou v tíme už dlhšie, vedia, že zásadná zmena línie sa začala už pred rokmi. Mnohí, ktorí nechceli byť dobrými a poctivými vyšetrovateľmi, museli odísť. A tak to je správne. Teraz sa však potrebujeme zviditeľniť, inak nás zrušia, rozprášia, potrebujeme pozatvárať všelijakých vagabundov,“ Varga začal poradu zhurta.

„Nemáme žiadne poriadne výsledky. A prezident chce výsledky. Stále to počúvam na poradách na prezídiu. Pozeral som spisy za posledný rok, dva. Stojí to za hovno! Všetko malé ryby. Smiešne prípady, čo sme tu riešili. Poistné podvody, domáce násilie, americkí vojenskí lekári, ktorým naivné babky posielajú tisíce eur, obvinenie docenta, ktorý zobral za skúšku od študenta päť kíl klobás a fľašu domácej slivovice. Ďalší chcel od študentky sex. To je slabé! To je nič! Musíme zabodovať! My tu musíme byť stále. Musíme ukázať poriadne výsledky. Že na to máme!“ burcoval kolegov.

„A potom? Keď to dokážeme?“ spýtal sa jeden z podriadených.

„Veď o tom práve hovorím, ty debil! Musíme byť pripravení na všetko!“

„Dobre, dobre, šéfe, ja som len celkom nerozumel.“

„Lebo čumíš do mobilu, aj keď je porada! Ako nejaká puberťáčka.“

„Prepáč, len mi majú priviezť novú sedačku, tak sledujem na trackeri, že kde sa teraz nachádza a...“

„Jebem na tvoju sedačku! Vypni ten telefón! Takže,“ pokračoval Varga „som si to všetko spočítal a myslím, že budeme mať úplne voľné ruky. Materiál, podmienky, peniaze, všetko dostaneme. Len to musíme dobre zdôvodniť a predať. Bude veľký tlak, aby sme zatvárali všetkých. S tým budeme počítať. A už teraz musíme realizovať veľa vecí.“ Varga sa dôležito pozrel okolo seba.

„Preto som dnes prišiel skôr a preletel som kopec starých spisov,“ pokračoval. „Takmer všetko som vytiahol. Z počítača, zo skrine, zo zásuviek. Nejaký zaujímavý a využiteľný materiál tam určite je. Len to treba správne uchopiť a viesť vyšetrovanie a operatívu dobrým smerom.“

„Áno! Správne! Konečne poriadna robota!“ zakričal Marcel Holent, najmladší a najnovší člen tímu, ktorého ostatní pre jeho prehnanú aktivitu volali Hujer. Aj teraz na neho pozerali so zmesou pobavenia a posmechu.

„Veď ty si v živote ešte nič poriadne nerobil! Možno tak pomáhal dedovi s rýľovaním na záhrade,“ smial sa mu Bielik a hodil po ňom ceruzku.

„A začneme so zvyškami tých sráčov, čo tu stále otravujú, a ktorí si ešte hovoria mafia,“ oznámil Varga. „Ale veď dobre vieme, že sú to len takí kokotkovia, ktorí sa na mafiu len hrajú. Navzájom si podpaľujú autá, vykrádajú domy, bijú sa na uliciach, preberajú jedni druhým podniky, vyhrážajú sa chudákom, čo si od nich požičali peniaze, a niektorí predávajú deckám drogy.“

„Ale neotravujú normálnych ľudí. Väčšinou sa jebú medzi sebou,“ Bielik sa pozeral do počítača a zíval.

„Niekedy nie, niekedy áno. Ale použiť ich musíme. Teraz už presakujú nové informácie. Nečítate informácie od kolegov z Kriminálneho spravodajstva? Mnohí už svedčia a ďalší svedčiť chcú. Akoby cítili, že ich éra sa končí. Tam ešte vypláva všelijaká špina na povrch. Dáme to na organizované zločinecké skupiny. A cez nich sa dostaneme ku skorumpovaným policajtom, prokurátorom, sudcom, advokátom a,“ významne sa odmlčal, „nakoniec aj k politikom. Vysokopostaveným politikom a oligarchom. Tým, ktorým už teraz zvonia do hrobu.“ Poplieskal sa dlaňami po lícach ako boxer pred zápasom. „Ideme na to, do piče! Ideme na to, chlapi!“

Bielika prešla ospalosť a so záujmom pozeral na šéfa. Takéhoto nabudeného ho už dlho nevidel. Za tie dve hodiny, odkedy sa mu sťažoval na zlý spánok, úplne otočil.

„Takže,“ Varga rozhádzal pred podriadených papiere, „tu to máte. Každému som pridelil nové úlohy a súčasne preskúmate aj staré prípady, ktoré som vyznačil. Pôjdete za prokurátormi, že chcete otvoriť nové prípady. A prioritou je, ako tam máte napísané s výkričníkom, začať s Tokárovcami. V poslednom čase sa príliš rozťahujú.“

Cítil sa teraz lepšie. Oveľa lepšie ako v noci. Ten rituál prípravy otvárania spisov a vyšetrovania sa mu zrazu zdal opojný.

—

„Pozri naňho. Veď je to troska,“ ukázal Bielik cez priehľadné okno.

„Ale mohli by sme mu nejako pomôcť. Nech sa spamätá. Prinesiem mu aspoň kávu,“ ponúkol sa Marcel Holent. Bol iniciatívny. Cítil, že toto by mohol byť veľký prípad a on by v ňom figuroval ako tvrdý, nekompromisný kriminalista. Mladý a nádejný. A potom ho možno aj povýšia. A dostane vlastné prípady. Bol vzrušený.

Zo snívania ho vytrhol kolegov hlas.

„Tak choď pre tú kávu do automatu.“

„Máš euro alebo dvojeurovku? Nemám pri sebe žiadne drobné,“ hrabal sa Marcel vo vreckách.

„Tak si zožeň alebo rozmeň. Neboj sa, budú odmeny od prezidenta. Dobré odmeny. Možno aj od ministra. Pred voľbami každý rozdáva.“

Marcel odbehol zháňať drobné a Bielik sa vrátil do vypočúvacej miestnosti. Farkaš sedel opretý o stôl a obe nohy sa mu triasli. Teraz začal dokonca aj pokyvovať v rytme hlavou a ľavou rukou klopkal po stole. Nezdravá pleť s červenými fľakmi a veľkými vyrážkami, zakalené oči. Tvár poďobaná od kiahní a rozožratá ako drevené stĺpy po nájazde červotočov. Farkaša mali už dlho v hľadáčiku. Bolo o ňom známe, že robil pre Tokárovcov. Obyčajného pešiaka. Začínal ako biletár, vyhadzovač. Potom sa dostal do zloženia skupiny, ktorej sa hovorilo „čierny výjazd“. Všetky podniky, reštaurácie, diskotéky, erotické salóny, ktoré mali legálne zmluvy s Tokárovskými esbéeskami, boli oficiálne chránené a zabezpečované a každý mesiac im fakturovali peniaze za túto prácu. Niekedy však nastali horšie problémy ako nejaký potácajúci sa ožran, ktorý sa chcel dostať dovnútra. Bitky väčších skupín medzi sebou, príchod početných a už opitých partií, ktoré chceli pokračovať v ďalšej zábave. Problémy, na ktoré by nestačil jeden ani dvaja vyhadzovači.

A vtedy nastupovala špeciálna skupina – čierny výjazd. Ten zavolal zväčša majiteľ alebo prevádzkar podniku, keď videl, že je zle a hrozí nezvládnuteľný konflikt alebo sa už dokonca začal. Výjazd pozostávajúci zo štyroch, piatich ľudí dorazil čo najskôr na uvedené miesto a urobil poriadok. Akýmkoľvek spôsobom. Na metódy a spôsob ich práce sa nikto nepozeral. Dôležitý bol vždy výsledok. Až kým neprišli problémy a jeden nespratný hosť nebol zmlátený tak, že skončil na jednotke intenzívnej starostlivosti.

Okrem toho sa Farkaš zaplietol aj s nejakými Rómami z južného Slovenska, ktorí mu teraz, keď už nebol oficiálne krytý Tokárovcami, robili veľké problémy. Nevedel, ako to riešiť, tak zvolil to najjednoduchšie, čo mu napadlo. Hodil im počas jednej teplej letnej noci, keď mali otvorené okno, do domu zápalnú fľašu s benzínom. Našťastie z toho nevznikol veľký požiar a nikomu sa nič vážne nestalo.

Bolo o ňom známe, že lieta v drogách, možno aj preto sa s ním Tokárovci definitívne rozlúčili. Farkaš bol síce len obyčajný búchač so záľubou v boxe, aj preto mal na chrbte vytetovaný portrét Mika Tysona, ale aj človek z najnižšieho poschodia štruktúry môže disponovať zaujímavými informáciami. Alebo aspoň porozprávať o tom, čo počul a videl. Čo Farkaš vie a čo počul, to Bielik už čiastočne vedel, ale bol odhodlaný zistiť čo najviac. Boxer bol najslabší článok v reťazci.

„Tak čo? Už si sa trochu spamätal?“ Bielik vošiel do vypočúvacej miestnosti, zatvoril dvere a sadol si oproti nemu.

„Ja... ja... chcem to odvolať, čo som povedal minule. Neviem, či to je pravda. Nepamätám si, neviem. Bol som vtedy dosť mimo. Môžem dostať niečo piť?“

„Môžem ti to dať znova prečítať. To, čo si už raz podpísal. Zopakujeme si to. Potom aj piť dostaneš.“

„Dohovárali mi pred reštauráciou. Možno ma aj biť chceli. Neviem. Ale veď to nie je také strašné. To sa deje stále, nie?“

„Dohovárali? A nebolo to tak, že ty si do nich začal vyskakovať? Predtým si zasa tvrdil, že sa ti vyhrážali, že...“ Bielik pozrel do papierov, „že ťa rozjebú na kašu.“

„Nie! Prisahám!“ dušoval sa Farkaš.

„Vlastne, to je jedno. Uviedol si, že sa ti vyhrážali,“ listoval vo výpovedi vyšetrovateľ, „ako to prebiehalo?“

„Že sa so mnou ešte pozhovára ich právnik. A že ten ma presvedčí.“

„To som chcel počuť. Povedali aj jeho meno?“

„Tuším niečo povedali. Ale nespomínam si. Padlo tam veľa mien.“

„Nebol to ten, čo zastupoval aj teba?“

„Možno.“

„Bol za tebou? Vyhrážal sa ti? Hovoril ti, čo máš povedať? A ako to máš povedať? Čo máš zatajiť?“

„Bol, ale to nebolo potom..., to bolo..., keď ma obhajoval. Takže predtým. Myslím... asi...“

„Kurva, Farkaš, už sa spamätaj! Potrebujem, aby si potvrdil svoju výpoveď! Inak máš veľký problém,“ vypenil Bielik.

„To viem, ale neviem, či to bolo tak, ako som vám všetko hovoril..., popísal... podpísal,“ zmätene bľabotal Farkaš.

„Teraz už nemôžeš cuknúť. To by bola krivá výpoveď. Za to môžeš ísť do basy. Aj za iné veci. Hovorí sa, že si Danišovcom podpálil dom. Máme svedka, ktorý tam v tú noc videl tvoje auto. Vieme aj o tom pokuse, keď si Herákovi aj so svojím bratom išiel rozstrieľať nové auto, pretože vám nezaplatil oné... ako tomu teraz hovoríte? Pokutu. Áno, pokutu. Našli sme guľky. Vy ste ako jebnutí. Idete mu rozstrieľať auto a neviete si zobrať pištole s väčším kalibrom?“ smial sa mu vyšetrovateľ. „To ste si mohli zobrať aj vzduchovky. Prečo ste ho radšej klasicky nepodpálili?“

„Nie! Nepodpálili! Ani nič nerozstrieľali. A môj brat s tým nemá nič spoločné. To sú klamstvá, pán major. Snáď by ste neverili Danišovcom alebo Herákovi. Do basy už nie. Nikdy!“ vyrazil zo seba Farkaš zúfalo.

„Pozri, ja seriem na nejakých Danišovcov alebo Heráka. Je mi u riti, aj keby tam všetci zhoreli. Pre nás je dôležité to, čo sa týka Tokárovcov. Potvrdíš, čo si priznal, čo si už viackrát načal, a ešte aj niečo naviac doplníš. Určite si ešte na niečo spomenieš. To je dôležité. Spomenúť si. Hocijaké detaily. A nech je toho viac ako nejaké hulákanie pred krčmou. Minule si o tom hovoril len v nejakých náznakoch. Teraz mi o tom porozprávaš, dáme to na papier a podpíšeme.“

Farkaš mal v tvári zvláštny výraz človeka, ktorý bol niekedy slobodný, ale potom ho okolnosti alebo vlastná vina dostali do zlej situácie, a aby prežil, tušil, že bude musieť začať slúžiť iným, ktorých vlastne z duše nenávidel, aj keď si to nechcel priznať.

„Ale, to tak možno nebolo, som si len vymýšľal... trochu,“ vydesene pozeral na Bielika, ktorý nahodil prísny výraz.

„Ale takto to nefunguje. Ty nám musíš teraz...“

Marcel rozrazil dvere s plastovým pohárikom v ruke.

„Už je tu káva,“ ohlásil víťazoslávne.

„Dopiče, Hujer! Nelietaj mi tu ako kokot, keď vypočúvam! Vypadni vedľa!“

Mladý vyšetrovateľ sa zháčil, položil plastový pohár s kávou na stôl a zmätene vycúval z miestnosti. Vošiel vedľa, kde už stál Varga, mračil sa a šúchal si rukou bradu. O chvíľu prišiel za nimi aj Bielik a krútil hlavou. Všetci traja teraz pozerali cez sklo na Farkaša, ktorý roztrasenými rukami sŕkal kávu.

„Veď nie je schopný vypovedať. Zasa je mimo, zasa ide na odvykačku. Kurva, už nám to tri mesiace stojí, čo vypovedal naposledy, a ten magor nie je odvtedy schopný dať sa dokopy,“ rozčuľoval sa Bielik.“

„Potrebujeme, aby hovoril. A aby dal niečo poriadne. Špeciálny prokurátor stále tvrdí, že je to málo, pretože máme hovno, a nie poriadne dôkazy. Údajne to presne takto povedal,“ Varga sa stále mračil. Čakal, že to pôjde ľahšie. Hlavne s takým idiotom, ktorý sedel za sklom. „Ale pozajtra sa stretnem so šéfom špeciálnych. Skúsim tam nadhodiť, aby neboli takí prísni.“

„Údajne a presne? To čo je za slovné spojenie? Dobre. A čo ten druhý? Ten by sa tiež mohol rozhovoriť. Už po mesiaci bol nalomený a ochotný spolupracovať. A bol dokonca o niečo vyššie postavený v ich štruktúre.“ Bielik bol naštvaný. Toľko času a toľko energie tomu venoval a nakoniec sa to rozsype? To nemôže pripustiť.

„Ten je úplne mimo. Mám tu na toho debila lekársky posudok,“ Varga začal čítať z papierov, ktoré boli pohodené na stole.

„Tu sa píše, že podľa znalca trpí závažnou duševnou poruchou. Paranoidnou formou schizofrénie s poškodením osobnosti. Jeho schopnosť chápať zmysel toho, čo sa okolo neho deje, je značne obmedzená a limitovaná. Vo väzbe najskôr tvrdil, že ho chcú otráviť, a písal sťažnosti riaditeľovi väznice, aby zamestnal človeka, ktorý bude ochutnávať jeho jedlo. Potom si pchal na noc ponožky do uší, pretože vraj na neho útočia pavúky a cez uši sa mu chcú dostať do mozgu a naklásť tam vajíčka. A nakoniec žiadal spoluväzňa, aby zavolal stráž, a on že sa bude tváriť, že je mŕtvy. A keď si budú myslieť, že je mŕtvy, tak ho zašijú do vreca a hodia do Hrona. Ale on si vyrobil nožík, to vrece rozpára a pod vodou odpláva za slobodou.“

„Takže niečo medzi Sandokanom a grófom Monte Cristom,“ aj keď to bola totálna hovadina, Bielik sa na tom musel smiať. „Je to narušený človek.“

„Až na to, že nie je vo väzbe v Banskej Bystrici, ale v Prešove, kde žiadny Hron netečie. Asi si neuvedomuje ani to. Väzenský lekár najskôr myslel, že len ojebáva a hrá to na hlavu, ale nakoniec ho poslal k špecialistovi a tu je výsledok. Áno, je to magor.“

Varga šmaril posudok opäť na stôl. „Nie, toto nám nikto nezoberie. Nieže sudca, ale dokonca ani prokurátor, ako som spomínal. Je pre nás nepoužiteľný. Musíme pritlačiť na Farkaša, nech ešte niečo povie.“

Marcel preskakoval pohľadom z jedného na druhého. Už keď išiel študovať na Policajnú akadémiu, vedel, že chce robiť niečo také ako teraz. Bojovať proti organizovanému zločinu. Proti mafii. Ako ten taliansky komisár v seriáli, o ktorom mu rozprávala mama a priznala sa, že keď ho videla ako mladé dievča, tak bola do komisára zamilovaná. A urobil všetko pre to, aby sa dostal do Vargovho tímu. Posledné mesiace bol konfrontovaný s realitou. Nechcel vyzerať nevďačne, tak radšej plnil všetky úlohy, ktoré mu zadávali ostatní. Nesťažoval sa, nefrflal. Ale občas jeho nadšenie dostávalo trhliny. Tak ako teraz. Toto má byť ten organizovaný zločin? Veď to je len banda feťákov, ľudských trosiek, idiotov, slaboduchých bitkárov s vygumovanými mozgami, ktorú zastrešuje nejaký človek, čo videl pár mafiánskych filmov alebo seriálov a teraz sa hrá na nejakého krstného otca. Ale zasa plat mal dobrý a občas aj nejaké odmeny. Ak chce urobiť kariéru, musí sa prispôsobiť, inak to nepôjde.

„Mohol by som skúsiť ja,“ ponúkol sa.

„Nie. Nepozná ťa. Bude sa báť ešte viac. Jednoducho mu treba ešte raz povedať, že je v piči. A jediné, čo sa vie, že keď teraz pomôže, tak dostane podmienku. Až bude vedieť, ako vypovedať. Ak nebude, tak jeho smola a potom...“ Bielik si prstami hladil briadku, ktorú si začal v poslednom čase pestovať.

„Bude treba na toho advokáta nejaké operatívne preverovanie? Založím spis?“ iniciatívne sa opäť zapojil Marcel.

„Nie, netreba. Bude stačiť, keď tento chuj potvrdí predchádzajúcu výpoveď.“ Bielik siahol do vrecka pre cigarety. „Idem si zapáliť. Dúfam, že sa dovtedy spamätá.“

„Čakaj. Aha, už je to tu. Pozri, máva sem rukou,“ upozornil Varga svojho podriadeného.

„Konečne. Idem tam.“

„Dobre, pán major,“ spustil Farkaš ešte skôr, ako si Bielik stihol sadnúť. „Budem vypovedať. Poviem vám, čo chcete. Všetko, čo chcete.“

—

Martin Fišer sa strhol zo spánku. Hlava mu skĺzla z vankúša až na kraj postele. Ako keby ho niekto nečakane udrel do hlavy. Ešte bola hlboká noc. Pozrel na mobil na nočnom stolíku. Tri päťdesiatpäť. Mohol by vstať, ale čo bude robiť o štvrtej ráno? Desiatu chlapcom do školy? Tú má urobenú za pár minút.

Na opačnom konci izby spal v postieľke jeho najmladší syn. Už sa v noci takmer nebudil a spolu so ženou sa mohli poriadne vyspať. Pozrel na ňu. Pravidelne oddychovala a vyzerala, ako keby sa jej niečo pekné snívalo. To on o sebe určite tvrdiť nemohol. Nespomínal si na svoj sen, akurát na to, že to bolo dosť desivé. Videl človeka, ale nevidel jeho tvár. Zdala sa známa, ale nemohol si spomenúť, kto to bol.

Koniec ukážky