Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Sonety

(ukážka)

Pavol Országh-Hviezdoslav

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Pavol Tóth, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0031-5

Pôvodná publikácia

Pavol Országh-Hviezdoslav. Spisy P. O. Hviezdoslava. Sväzok tretí. Matica slovenská. Martin 1951. 244 s. Dr. Ján Brezina redigoval a napísal poznámky i slovník. Kamil J. Pecho, technický redaktor. Gustáv Longauer, korektor.

1

Keď slnko zájde skonom a noc temné krídla

hviezd oky posiate v šír rozstrie ponad zem:

jak včely do úľa hneď každý záujem

sa vracia z poľa činov v úkryt svojho bydla.

Do seba vstúpi človek, sňatý s motovidla,

kde ako Ixion sa svíjal tam a sem,

do seba vojde zas, otrasúc šatný lem,

v sieň, ktorú vyzdobily vidín maľovidlá.

Tu doma je, kam vlastne dľa poslania patrí,

z pút smyslov unikol jak vtáča nástrahe,

a žije plným žitím pre seba a v sebe.

Len keď strasť zemskú vrhol do večernej vatry,

len vtedy octne sa zas človek na dráhe,

po nejž, i kým tu hlivie, zájsť môž’ na čas v nebe.

2

Noc v šerom, červánkami obrúbenom šate,

mrak v brvách zlovestný a hrozba úporu,

vtom divo zbúchala na bráne obzoru

a skríkla: Nezmárnils’ ma, tu som — otvor, brate!

Deň, čujúc pomsty príchod, zmrzol, v zmätku-chvate

uskočil ku dverám a tískal závoru;

no okno dokorán, ha! — pozde! v komoru

už vlieta čierny vták a klesá kruhovate.

Boj nastal o dedičstvo. — Darmo zježil šticu

brat zlatolúčovú a napnul svetla sily:

mdlie čím diaľ, vržená jak hlaveň v povíchricu.

A sestra vzteklejšia je samej od Dalily:[1]

hoc mrel už, ešte chvatla, čo jej ňadrá kryly,

a v srdce vrazila mu dýku — večernicu.

ä3

A preds’ som rád, keď mrká, rád, keď svetla pruhy

sa noria do tieňov, v ich hynú záveju;

to značí asi, jak keď nivy kopnejú,

a kde sneh prvej, obraz vteľuje sa túhy,

túžoby po jaré. A nie on obraz púhy:

až svetlá bielodňa nadobre zotlejú,

obraznosť v svoju ma hneď pozve aleju,

v stráň, kde svet, pod nebo, kde najčistejšie dúhy.

To svet, čo zo mňa pošiel, môj svet maľovaný,

nič cudzieho v ňom niet, svit i tieň mojo je,

a končí sa najďalšej hviezdy na rozhraní.

Jak svitlo, bezpečne cieľ honiť ľahko je,

lež keď noc? — podržia ti iba zástoje,

imž na púť svieti vlastná ducha krasopani.